ПОСТАНОВА 
Іменем України

22 січня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 383/857/19
провадження № 22-ц/4809/160/20 

       Кропивницький апеляційний суд в склад колегії суддів судової палати у цивільних справах:
        головуючої судді Авраменко Т. М. 
суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.
секретар Бодопрост М. М.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Пономарьов Олег Валентинович
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пономарьова Олега Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2019 року у складі судді Бондаренка В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.
Зазначала, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки, виданої Олексіївською сільською радою 04 липня 2019 року № 351, у житловому будинку зареєстровані: вона та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які з 2011 року по теперішній час в будинку не проживають та не з?являються. Відповідачі в утриманні житла участі не беруть, комунальні платежі не сплачують, їх особистих речей в будинку немає, разом з нею вони ніколи не проживали, не були і не є її членами сім`ї. В результаті цього у неї виникли проблеми з оформленням субсидії.
Просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом відмовлено за необгрунтованістю. Суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів наявності домовленостей з відповідачами щодо втрати ними права користування житлом або інших причин їх тимчасового непроживання у будинку. Також з показів свідків неможливо достовірно встановити, що відповідачі безперервно понад один рік не проживають за зареєстрованою адресою місця проживання. Право власності позивача є сумнівним та не підтверджено належними доказами.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 травня 2017 року № 88430010 підтверджує законність набуття права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем. Допитані в судовому засіданні свідки повідомили, що відповідачі не проживають у с. Олексіївка понад вісім років. Це також підтверджується довідкою сільської ради. Суд не дав цим доказам належної оцінки.

Апеляційне провадження відкрито 25 листопада 2019 року (а.с.119), ухвалою від 03 грудня 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 18 грудня 2019 року (а.с.124), розгляд 18 грудня 2019 року відкладено на 22 січня 2020 року (а.с.143). 

Відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, пояснив, що позивач є власником будинку, в якому зареєстровано місце проживання відповідачів, але вони в будинку не проживають з 2011 року, не були і не є членами сім`ї позивача, однак реєстрація їх місця проживання перешкоджає їй оформити субсидію, оскільки вона є пенсіонером за віком. 
Місце проживання відповідачів зареєстровано в селі АДРЕСА_1 , однак вони не проживають за зазначеною адресою з вересня 2011 року (а.с.5).
Апеляційним судом за зазначеною адресою відповідачам рекомендованими листами із врученням двічі направлялися судові повідомлення про розгляд справи апеляційним судом 18 грудня 2019 року о 12 год.30 хв. (а.с.125-127) та 22 січня 2020 року о 12 год., які не були їм вручені та повернуті суду із відміткою, що адресати за зазначеною адресою не проживають (а.с.140-142, 153-156). Також були опубліковані оголошення на сайті апеляційного суду (а.с.129,152).
Відповідно до п.2 ч.7, п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Крім того, апеляційним судом направлені відповідачам за фактичним їх місцем проживання (а.с.149-150) копія апеляційної скарги, ухвала про відкриття провадження, судове повідомлення на 22 січня 2020 року, а також надано строк до 17 січня 2020 року надати відзив на апеляційну скаргу. Ці документи отримані під розписку 24 грудня 2019 року (а.с.157-158). 
Відповідачі відзив на апеляційну скаргу не подали, в судове засідання не прибули повторно, тобто відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України розпорядилися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з незаконності здійснення реєстрації права власності на житловий будинок за позивачем та недоведеності обставин безперервного не проживання відповідачів за зареєстрованим місцем проживання понад один рік, однак погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
  Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18.
Відповідно до архівної довідки бюро технічної інвентаризації станом на 01 січня 2013 року на зазначене нерухоме майно право власності не було зареєстровано ні за ким, в тому числі і за відповідачами (а.с.165).
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що 30 травня 2017 року право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в АДРЕСА_1 (з відкриттям розділу, тобто первинна реєстрація) зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 . 
Наведене свідчить, що  державою офіційно визнано та підтверджено факт набуття ОСОБА_1  права власності на зазначене майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і право власності ОСОБА_1 презюмується (а.с.4). 

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Ніхто з учасників процесу правомірність набуття позивачем права власності на будинок не оспорює, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за позивачем не оскаржує та не спростовує презумпцію права власності позивача.
За таких обставин висновок суду про критичну оцінку наданого позивачем  Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також встановлення за власною ініціативою незаконності реєстрації права власності на будинок за позивачем суперечить вимогам  ч.5 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відомості щодо державної реєстрації припинення права власності позивача на нерухоме майно в справі відсутнє.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першої статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Передбачено збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку( квартири) , при умові збереження права власності на будинок ( квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. 
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. 

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. 
Місце проживання відповідачів зареєстрованоАДРЕСА_1  і вони набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідачі не проживають в зазначеному будинку з вересня 2011 року, членами сім`ї позивача ніколи не були, спільним побутом із нею не пов`язані, що підтверджується довідкою сільської ради (а.с.5), поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (а.с. 82-84, технічним записом судового засідання).
       Факт непроживання відповідачів за зареєстрованим місцем проживання підтверджується і неодноразовим неврученням їм з серпня 2019 року судових повісток, оскільки вони за зазначеною адресою не проживають (а.с.34-36, 44-49, 68-73, 101-103, 132-134,140-142, 153-156).
       За таких обставин право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. 
Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі    № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня   2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18).
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А:
           Апеляційну скаргу адвоката Пономарьова Олега Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити. 
Скасувати заочне рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2019 року.
        Позов ОСОБА_1 задовольнити. 
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України . 
       Повний текст постанови складено 27 січня 2020 року.

Головуюча суддя                Т. М. Авраменко

Судді:                Л. В. Суровицька         

                В. В. Черненко