УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 643/12389/14-к
провадження № 51-989ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року про відмову в поновленні строку апеляційного оскарження,
Суть питання
Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 22 серпня 2014 року призначив на 01 жовтня 2014 року підготовче судове засідання за обвинувальним актом щодо ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 365 КК. Також постановив вважати продовженим до 22 жовтня 2014 року запобіжний захід, обраний ОСОБА_4 під час досудового розслідування, у виді тримання під вартою відповідно до статей 315, 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Не погоджуючись із вказаною ухвалою місцевого суду захисник ОСОБА_5 , поза межами строку на апеляційне оскарження подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій порушив питання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2019 року відмовив захиснику ОСОБА_5 у поновленні строку на апеляційне оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року та повернув його апеляційну скаргу. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись, на його думку, на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляду у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що в поданому до апеляційного суду клопотанні він зазначав про ухвалення 13 червня 2019 року Конституційним Судом України рішення, яким визнано неконституційними положення ч. 2 ст. 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Однак апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду та необґрунтовано визнав відсутність поважних причин для поновлення стороні захисту цього строку.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Частиною 6 ст. 399 КПК визначено, що ухвала про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.
Згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 395 КПК апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на інші ухвали суду першої інстанції  –  протягом семи днів з дня їх оголошення. 
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.
Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Зокрема, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
При цьому такі обставини мають бути підтверджені належними фактичними даними.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 127/17092/18, особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, захисник ОСОБА_5 , не погоджуючись з постановленою ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року, поза межами строку на апеляційне оскарження (15 липня 2019 року) подав апеляційну скаргу, в якій порушив питання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження.
На обґрунтування свого клопотання захисник указував, що 13 червня 2019 року Конституційним Судом України ухвалено рішення яким визнано неконституційними положення ч. 2 ст. 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
За наслідками розгляду вказаного клопотання апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2019 року відмовив у його задоволенні та повернув захиснику  апеляційну скаргу з усіма доданими до неї матеріалами.
Постановляючи вказане рішення, апеляційний суд виходив з того, що захисник не навів переконливих доводів щодо наявності поважних причин пропуску ним строку апеляційного оскарження ухвали місцевого суду.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що наведені захисником причини пропуску строку на апеляційне оскарження, які є аналогічними доводам, викладеним ОСОБА_5 у касаційній скарзі, не є поважними, й такими, що об`єктивно перешкодили йому раніше подати апеляційну скаргу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_5 відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК підлягає поверненню, оскільки захисником не наведено причин, які свідчать про поважність пропуску ним зазначеного строку.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду постановлена відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Касаційна скарга захисника ОСОБА_5 не містить доводів на спростування висновків апеляційного суду наведених в ухвалі цього суду на обґрунтування прийнятого рішення. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданої до неї копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження. 
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3