Справа № 453/111/18                                Головуючий у 1 інстанції: Миктин В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2638/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:40

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Шандри М.М.
        секретар Юзефович Ю.І., 
        з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року, постановлене у складі головуючого судді Микитина В.Я., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

       у січні 2018 року ПАТ «Універсал Банк», в особі належно уповноваженого представника за довіреністю Червінського І.М., звернувся у суд з позовною заявою, в якій просив звернути стягнення на заставне майно (предмет іпотеки), а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 304, 4 кв. м., житловою площею 157, 9 кв. м., навісом Б, вбиральнею В, альтанкою Г, банею Д, огорожею № 2, воротами № 3, що знаходиться у АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним, що належать відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності, шляхом продажу на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 034-2008-081 від 29.01.2008 року на суму 166 620, 79 доларів США. Судові витрати у справі просить покласти на відповідача.
       Позов обґрунтовано тим, що 29.01.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачем у справі укладено кредитний договір № 34-2008-081 на загальну суму 100 000, 00 доларів США з терміном повернення кредиту до 10.01.2038 року, процентна ставка становить 12, 45 % річних. Зазначає, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного договору станом на 02.01.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем, враховуючи прострочену заборгованість по кредиту, суму дострокового стягнення кредиту, відсотки, підвищені відсотки, складає 166 620, 79 доларів США. Крім того, як зазначає позивач, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між сторонами укладено договір іпотеки від 29.01.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюк Ю.П., згідно з яким Іпотекодавець (відповідач у справі) передав в іпотеку Банку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 304, 4 кв. м., житловою площею 157, 9 кв. м., навісом Б, вбиральнею В, альтанкою Г, банею Д, огорожею № 2, воротами № 3, що знаходиться у АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У свою чергу, 03.11.2010 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області постановлено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором № 34-2008-081, котре, після набрання законної сили, виконується у встановленому порядку, однак виконано не у повному обсязі. Таким чином, на думку позивача, ПАТ «Універсал Банк» має право звернутися до суду з позовом до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог, що виникли за кредитним договором, у повному обсязі.
       Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. 
       Не погоджуючись з даним рішенням ПАТ «Універсал Банк» оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
       В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
       Зазначає, що суд не надав оцінки умовам Договору іпотеки та не дослідив умови цього договору в контексті положень ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» щодо похідного характеру іпотеки від основного зобов`язання і дійсності іпотеки до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору та в контексті норм ст. 252 ЦК України, не дослідивши, чи встановлював цей договір строк дії Договору іпотеки чи містить він умову про його дію до повного виконання основного зобов`язання. Недослідження зібраних у справі доказів, унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її вирішення. 
       Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19.10.2018 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
       У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту у повному обсязі. При цьому, таке право згідно з умовами укладеного договору виникло через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. Пред`явивши до відповідача Вимогу № 153 від 22.06.2009 року, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов, передбачених п. 5.2.5. кредитного договору, змінив строк виконання основного зобов`язання. Тому банк міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), а саме до 25.07.2012 року включно, у той час як позов до суду подано лише у січні 2018 року, тобто зі спливом позовної давності.
Зважаючи на те, що відповідачем у справі до ухвалення судом рішення, а саме 04.04.2018 року, подано заяву про застосування спливу позовної давності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити за спливом позовної давності.
Окрім того, суд зазначив про необґрунтованість визначення позивачем у позовній заяві суми заборгованості за кредитним договором з урахуванням нарахування позивачем відповідачеві платежів за кредитним договором № 34-2008-081 від 29.01.2008 року за період з 26.07.2009 року по 02.01.2018 року, оскільки з 26.06.2009 року кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. При цьому суд врахував позицію викладену Верховним судом у постанові від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц. 
З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки такі відповідають вимогам закону та матеріалам справи.
Судом першої інстанції встановлено, що 29 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого кредитор (банк) зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 100 000, 00 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в термін до 10 січня 2038 року, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,45% річних.
Для забезпечення виконання основного зобов`язання, між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем у справі укладено договір іпотеки від 29 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюк Ю.П., згідно з яким іпотекодавець (відповідач у справі) передав в іпотеку банку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 304, 4 кв. м., житловою площею 157, 9 кв. м., навісом Б, вбиральнею В, альтанкою Г, банею Д, огорожею № 2, воротами № 3, що знаходиться у АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
22 червня 2009 року позивач скерував відповідачу вимогу про дострокове виконання зобов`язання, яке випливає з кредитного договору. Дана обставина учасниками справи не оспорюється. 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2010 року у цивільній справі № 2-3144/140 позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено, ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2008 року у розмірі 109715, 62 доларів США у гривневому еквіваленті. Дане рішення перебуває на примусову виконанні, проте в повному обсязі не виконано.
З даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся у січні 2018 року.
Разом з відзивом на позовну заяву відповідачем подано заяву про застосування спливу позовної давності, яку, на його думку, слід починати обчислювати з часу зміни позивачем строку виконання основного зобов`язання, тобто надіслання вимог про дострокове повернення кредиту у червні 2009 року.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-3116цс16 зроблено правовий висновок про те: «За загал ьним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. У справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі)»
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.
Від цих правових висновків Велика Палата Верховного Суду, станом на даний час, не відступала.
Близький за змістом правовий висновок зроблено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 357/9126/17-ц (провадження № 61-36495св18, постанова від 10.10.2019 року).
Встановивши, що позивач пред`явивши у 2009 році до відповідача вимогу про дострокове повернення кредиту тим самим змінив строк виконання основного (кредитного) зобов`язання, а з вказаним позовом звернувся лише у 2018 році, тобто з пропуском строку позовної давності, про наслідки спливу якого заявлено відповідачем, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно враховано положення договору іпотеки щодо строку його дії до повного виконання, наведених вище висновків суду, покладених в основу оскаржуваного рішення не спростовують, адже такі ґрунтуються на вірному правозастосуванні.
Не заслуговують на увагу і пояснення представника позивача в суді апеляційної інстанції щодо переривання, на його думку, строку позовної давності внесенням після 2009 року відповідачем ОСОБА_3 платежів на погашення кредиту, оскільки такі кошти вносились відповідачем на виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2010 року про стягнення із відповідача заборгованості за даним кредитним договором. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" залишити без задоволення. 
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року залишити без змін
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
       Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року. 

       Головуюча                                                        Копняк С.М.
       
Судді                                                                Бойко С.М.

                                                                       Шандра М.М.