ПОСТАНОВА
Іменем України

22 січня 2020 року 
Київ
справа №1.380.2019.002786
адміністративне провадження №К/9901/32930/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року (головуючий суддя Святецький В.В., судді: Гудим Л.Я., Довгополов О.М.) у справі № 1.380.2019.002786 за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови, 

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У червні 2019 року позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ( далі - Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області) у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області Батюк М.В. від 07 травня 2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №54290113, винесену щодо ОСОБА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач, із посиланням на Закон України «Про виконавче провадження», наголошував на протиправності спірної постанови про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 1473761,70 гривень, оскільки, на думку позивача, боржником добровільно погашено суму боргу.
Одночасно з указаним позовом ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку звернення до суду.
Позивач указує на те, що про оскаржувану постанову про стягнення з нього виконавчого збору йому стало відомо лише 23 травня 2019 року після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження №54290113 безпосередньо у відділі ДВС (копія заяви про ознайомлення з відміткою щодо дати ознайомлення). Оскаржена постанова йому фактично вручена не була, що позбавило його можливості скористатись правом на її оскарження.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 19 червня 2019 року позовні вимоги задовольнив. 
Визнав протиправною та скасував постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області Батюк М.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 07 травня 2018 року №54290113. Стягнув на користь позивача з відповідача судовий збір у сумі                          9 605,00 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області подало апеляційну скаргу.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу відповідача задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення яким позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Ухвалюючи таке рішення, апеляційний суд дійшов висновку про пропущення позивачем установленого статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) строку звернення до суду з позовом у цій категорії спорів і відсутність підстав для визнання поважними причин його пропуску, а тому застосував передбачені статтею 123 указаного Кодексу наслідки. 
Апеляційний суд також установив, що про порушення своїх прав позивач дізнався           23 травня 2018 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, про що свідчить відповідна розписка від 23 травня 2018 року №3216/02.1-25/3 та акт, натомість з позовом до Львівського окружного адміністративного суду звернувся поза межами визначеного законом строку звернення до суду.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись із постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу. 
Позивач у касаційній скарзі просить скасувати зазначену постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована неправомірністю застосування апеляційним судом наслідків спливу строку звернення до адміністративного суду, передбачених частиною четвертою статті 123 КАС України. Скаржник наполягає на тому, що суд апеляційної інстанції безпідставно прийняв до розгляду та уваги докази (розписка від 23 травня 2018 року №3216/02.1-25/3 та акт) які не подавались суб`єктом владних повноважень до суду першої інстанції оскільки, останній, не наводить причин неможливості подання таких доказів до ухвалення Львівським окружним адміністративним судом рішення у справі. 
Також, позивач вказує про неможливість застосування положень статті 169 КАС України на стадії апеляційного розгляду справи (повторне звернення сторони з апеляційною скаргою).
Рух касаційної скарги 
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на            22 січня 2020 року у відповідності до вимог частини третьої статті 340 КАС України.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Частиною третьої цієї ж статті обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За змістом частини першої, другої статті 287 цього Кодексу, яка визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду:
1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;
2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. 
Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пункт 8 частини першої статті 240 КАС України встановлює, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,                         13 листопада 2015 Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі №754/13183/15-ц, яким задовольнив позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №015/01-03-2-0/38 від 20 серпня 2014 року у розмірі 2 656 968,81 грн, а також заборгованість за кредитним договором №010/01-03-2-0/39 від 20 серпня   2014 року у розмірі 14 737 617,01 грн.
17 грудня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва видав виконавчий лист            №2-5535/15 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №010/01-03-2-0/39 від 20 серпня 2014 року у розмірі 1 473 7617,01 грн.
Державний виконавець відкрила виконавче провадження ВП №54290113 з виконання виконавчого листа №2-5535/15, виданого Деснянським районним судом м. Києва 17 грудня 2015 року.
19 березня 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав заяву про повернення виконавчого документа без виконання.
07 травня 2018 року державний виконавець Батюк М.В. винесла постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав визначених пунктом                    1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Водночас, 07 травня 2018 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області Батюк М.В. винесла постанову ВП №54290113 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 1473761,70 грн.
До суду апеляційної інстанції відповідач надав копію заяви ОСОБА_1 від                 23 травня 2018 року про те, що з постановою про стягнення виконавчого збору останній ознайомлений. ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердив, що вказану заяву написав власноручно.
Також, державним виконавцем 23 травня 2018 року складено акт про особисте звернення ОСОБА_1 до державно виконавця з приводу виконання виконавчого провадження про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Вказаний акт ОСОБА_1 підписав особисто.
При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, про те, що доказів існування іншої постанови про стягнення виконавчого збору, окрім оскаржуваної постанови ВП №54290113 позивачем надано не було, а тому під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 23 травня 2018 року ОСОБА_1 повинен був дізнатися про наявність саме постанови ВП №54290113 про стягнення виконавчого збору в розмірі 1 473 7617,01 грн.
Отже, в силу статті 287 КАС України, останнім днем подання позовної заяви до суду,  за захистом порушених рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця прав, свобод чи інтересів було 04 червня 2018 року.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом             03 червня 2019 року (через 12 місяців після ознайомлення з оскаржуваною постановою), про що свідчить відтиск штампа Львівського окружного адміністративного суду.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.
Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому законодавець визнав десять днів достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновком Восьмого апеляційного адміністративного суду про наявність факту значного пропуску встановленого законом десятиденного строку для звернення до адміністративного суду з позовом у цій категорії справ. При цьому, ОСОБА_1 не надав доказів того, що він вчиняв всі необхідні дії, які свідчать про бажання реалізації його процесуальних прав з метою їх захисту.
Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що поважних причин пропуску строку звернення до суду понад один рік ОСОБА_1 не навів, відсутні відповідні аргументи та відповідні докази й у матеріалах касаційної скарги.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Оскільки ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції відповідно до частини першої статті 319 КАС України та залишення без розгляду адміністративного позову.
Скаржник в касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення безпідставно прийняв до розгляду та уваги докази  які не подавались суб`єктом владних повноважень до суду першої інстанції.
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду не погоджується з такими доводами позивача та зазначає наступне.
Згідно з частинами восьмою та дев`ятою статті 79 КАС України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Верховний Суд зауважує, що судом апеляційної інстанції було виконано вимоги вищезазначених норм, а оскаржувана постанова прийнята на підставі доказів, що були надані відповідачем лише до суду апеляційної інстанції з вичерпними обґрунтуванням неможливості їх подання відповідачем до суду першої інстанції, з причин, що не залежали від останнього.
Зокрема, апеляційний суд вказав, що Львівський окружний адміністративний суд, надавши в ухвалі про відкриття провадження у цій справі від 07 червня 2019 року п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву та матеріалів виконавчого провадження, позбавив відповідача реалізувати своє процесуальне право щодо подання доказів разом із відзивом у зазначений строк, оскільки дата ухвалення рішення (19 червня 2019 року) передує даті закінчення строку для подання відзиву разом з доказами.
Доводи скаржника, про незаконне прийняття та розгляд Восьмим апеляційним адміністративним судом нової апеляційної скарги відповідача, а не оскарження останнім в касаційному порядку ухвали про повернення первинної апеляційної скарги є безпідставними, оскільки повернення апеляційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, із застосуванням, при цьому, положень статті 169 цього Кодексу.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка з дотриманням норм процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.002786 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду