Постанова
Іменем України
 
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 154/173/16

провадження № 61-16154св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах на інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа - служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 червня 2016 року у складі судді Лященка О. В. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У січні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані, але не проживають з березня 2012 року його колишня дружина ОСОБА_6 з їхніми неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_5 .
 
Після розірвання шлюбу позивач з відповідачкою з 13 лютого 2012 року ніяких стосунків не підтримує, відповідач створила нову сім`ю і за місцем реєстрації без поважних причин з дітьми не з`являється, не надає жодної допомоги на утримання житлового приміщення, не сплачує послуги за жиле приміщення, створює перешкоди в користуванні житловим приміщенням, так як позивачу доводиться нести витрати, пов`язані з користуванням житловим приміщенням та його утриманням, він позбавлений можливості оформити субсидію та розпоряджатися будинком на власний розсуд.
 
ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 та зобов`язати Володимир-Волинський відділ управління міграційної служби України у Волинській області зняти їх з реєстрації місця проживання.
 
У лютому 2016 року  ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що вона з 
ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2001 року, який розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду від 
13 лютого 2012 року. За час перебування у шлюбі, сторони придбали майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 ?яку частину, меблеву стінку, спальний гарнітур, дві кобили віком 14 та 10 років, загальна вартість спільного майна становить 120 584,00 грн.
 
ОСОБА_2 просила визнати майно, набуте в шлюбі, спільною сумісною власністю подружжя та провести його поділ, а саме визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , меблеву стінку, спальний гарнітур та кобилу віком 14 років виділити їй, решту - залишити у власності ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 
22 квітня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 об?єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 
 
Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 
30 травня 2016 року до участі у праві в якості третьої особи на стороні відповідачів залучено службу у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 
06 червня 2016 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя 
особа - служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено частково.
 
Визнано ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 .
 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із того, що позивач, як власник житла, вправі звертатись до суду з позовом до члена своєї сім?ї - ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей, про втрату ними права на користування жилим приміщенням, і оскільки відповідач, будучи зареєстрованою в будинку позивача, без поважних причин та більше року у ньому не проживає, а тому суд задовольнив дану вимогу.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності звернення до суду з даною вимогою, про застосування якого заявлено ОСОБА_1 , оскільки шлюб між сторонами розірвано 13 лютого 2012 року, а з даним позовом вона звернулась лише 15 лютого 2016 року.
 
Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.
 
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 
06 червня 2016 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:
 
13 жовтня 2016 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року та повернути справу на новий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у спірному будинку ОСОБА_2 не проживає з поважних причин, оскільки після розірвання шлюбу у лютому 2012 року, ОСОБА_7 із застосуванням фізичної сили виставив її разом з неповнолітніми дітьми з будинку та чинив перешкоди.
 
Судами неправильно застосовано частину другу статті 405 ЦК України, оскільки в даному випадку особа на момент одруження уже є власником майна, з якого здійснюється виселення. Виселення неповнолітніх дітей порушує їх права, оскільки іншого житлового будинку, в якому заявниця мала би змогу зареєструвати своїх дітей немає.
 
Судами неправильно застосовано положення частини другої статті 72 СК України.
 
Доводи інших учасників справи:
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи:
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 червня 2016 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Володимир-Волинського міського суду Волинської області.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.
 
У квітні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду та передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи:
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 26 вересня 2001 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 лютого 2012 року.
 
Згідно свідоцтва про право власності на об?єкт нерухомого майна від 
30 січня 2004 року та витягу про державну реєстрацію прав від 05 вересня 2012 року, номер витягу 35389510, ОСОБА_7 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
У даному житловому будинку зареєстровано місце проживання відповідачки та трьох її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач, як власник житла, вправі звертатись до суду з позовом до члена своєї 
сім?ї - ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей, про втрату ними права на користування жилим приміщенням, і оскільки відповідач, будучи зареєстрованою в будинку позивача, без поважних причин та більше року у ньому не проживає, суд задовольнив дану вимогу з підстав передбачених статтею 156 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності звернення до суду з даною вимогою, про застосування якого заявлено ОСОБА_1 , оскільки шлюб між сторонами розірвано 13 лютого 2012 року, а з даним позовом вона звернулась лише 15 лютого 2016 року.
 
Проте з висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Згідно положень частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
 
Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність -  це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 
20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України                             від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.
 
Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, слід мати на увазі те, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
 
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 374/330/15-ц (касаційне провадження 
№ 61-28121св18).
 
Апеляційний суд дійшов помилкових висновків про те, що в даному випадку трирічний строк обчислюється з моменту розірвання шлюбу, про дату якого позивачці було відомо.
 
Апеляційним судом належним чином не перевірено з якого часу 
ОСОБА_2 дізналася про своє порушене право, зокрема, не надано оцінки її аргументам, наведеним в апеляційній скарзі про те, що розірвання шлюбу не порушує її право власності.
 
Не з`ясованим апеляційним судом залишився статус спірного будинку, зокрема, чи є цей будинок спільним майном подружжя, чи набутий був ОСОБА_1 у особисту приватну власність.      
 
Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги:
 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення.
 
За таких обставин апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не надав оцінку всім зібраним у справі доказам, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року скасувати.
 
Справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів - служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| В. П. Курило