ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23 січня 2020 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/8324/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.
секретар: Собчук І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2019 року (головуючий у 1-й інстанції Смотрицький В.Г.),

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 2015 року не підтримує подружніх стосунків з відповідачем через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя, втрати почуття любові та поваги. Спільним побутом вони не пов`язані. 
Зазначала, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання з відповідачем неможливе, оскільки на даний час вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, їхній шлюб носить формальний характер, тому просила його розірвати.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 жовтня 2019 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 січня 2000 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №101.
На вказане рішення  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/74/20 Категорія 69 

Доводи скарги мотивує тим, що в період спільного не проживання з ОСОБА_1 , він робив все необхідне для збереження шлюбу та подальшого проживання однією сім`єю, також за час шлюбу у них народилося троє дітей, тому його розірвання буде суперечити їхнім інтересам.
Також зазначає, що в суді першої інстанції, ним було подане письмове клопотання щодо надання строку на примирення, в якому обґрунтував доводи необхідності зупинення провадження, для можливості збереження шлюбу. Однак, суд не вирішив в передбаченому законом порядку дане клопотання, а усно повідомив про відсутність такої необхідності, що не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, оскільки з приводу заявленого клопотання суд зобов`язаний був прийняти відповідне письмове рішення.
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 жовтня 2019 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову повністю.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав. 
Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, яка не бажає зберегти сім`ю та наполягала на розірванні шлюбу, тому відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду. 
Судом установлено, що 30 січня 2000 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, за актовим записом №101 зареєстровано шлюб між сторонами.
Під час шлюбу у сторін народилися син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
Згідно копії свідоцтва про зміну прізвища ОСОБА_1 23 жовтня 2015 року змінила прізвище на ОСОБА_6 .
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
            Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, урахувавши конституційні права особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується з розірванням із позивачем шлюбу, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.
        Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові ОСОБА_1 , оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження. 
У суді позивач наполягала на розірванні шлюбу, оскільки шлюбні стосунки з відповідачем не підтримує більше п`яти років, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюб існує формально і суперечить її інтересам, чим висловила своє небажання зберегти цей шлюб. Крім того, з 2014 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, з яким у них в 2017 році народилася спільна дитина.
Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.
Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.
Отже, під час перегляду оскаржуваного судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї.
Також не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що судом першої інстанції не вжито заходів щодо примирення сторін, а саме ненадання строку на примирення.
Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. 
Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. 
Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Врахувавши фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час, судом першої інстанції не були порушені вимоги ст. 111 СК України.
Крім того, з часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось.
Таким чином, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать її інтересам, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.     

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня виготовлення повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 24 січня 2020 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак