Постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2020 року
м. Київ
справа № 758/2692/16-к
провадження № 51-3861 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 9 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100070000139,                      за обвинуваченням
ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Києві Київської області, без постійного місця проживання та реєстрації, раніше судимого 25 серпня 2009 року Оболонським районним судом м. Києва за ст. 69, ч. 2 ст. 307 КК з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. 28 травня 2013 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,    
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Подільського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
До набрання вироком законної сили обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 19 січня 2016 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК, зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання період з 19 січня 2016 року до набрання вироком законної сили,  з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання про долю речових доказів.
9 липня 2019 року Київським апеляційним судом вирок Подільського районного суду міста Києва від 3 квітня 2017 року залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 6 січня 2016 року близько 20 год на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно наніс численні удари руками по обличчю потерпілого ОСОБА_8 , внаслідок яких потерпілий впав на підлогу. Продовжуючи протиправні дії, умисно наніс численні удари взутими ногами по голові та тулубу потерпілого, тим самим спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: забою головного мозку, численних переломів кісток лицьового черепа, забоїв та саден м`яких тканин голови, закритої травми грудної клітки: забою органів грудної клітки, численних переломів ребер зі зміщенням з двох сторін, перелому середньої третини грудини, гемо пневмотораксу зліва, в результаті отримання яких потерпілий ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги м. Києва.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 9 липня 2019 року скасувати і закрити кримінальне провадження. Вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції, які суд апеляційної інстанції не усунув.
Захисник посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що судом апеляційної інстанції не наведено мотиви врахування одних доказів та неприйняття інших.
Захисник ОСОБА_6 зазначає, що вина ОСОБА_7 не доведена поза розумним сумнівом. Суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував своє рішення, а лише погодився з висновками суду першої інстанції щодо достатності та вагомості доказів винуватості засудженого. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_9 вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою та просила відмовити у її задоволенні. 
Мотиви Суду
Відповідно ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
За ч. 1 ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина обвинувального вироку, крім іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, що в ході судового розгляду винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення доведено з додержанням стандарту, передбаченого ст. 17 КПК. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Саме за такої умови суд може постановити обвинувальний вирок.
Положеннями ст. 2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Касаційний суд зобов`язаний перевірити, чи були додержані судами першої і апеляційної інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами пред`явленого обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів - їх достатності для висновків суду.
Дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, та яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.
Вимогами ст. 91 КПК передбачено, що в кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Судові рішення щодо ОСОБА_7 вказаним вище вимогам закону не відповідають.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до суду надійшов обвинувальний акт, відповідно до якого ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 , його дії кваліфіковано за             ч. 2 ст. 121 КК.
Обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості засудженого                        ОСОБА_7 , суд послався на низку доказів: показання свідка ОСОБА_10 , які ним давалися при проведенні слідчого експерименту та у суді першої інстанції, який стверджував, що саме засуджений ОСОБА_7 завдавав тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_8 ; показання потерпілої                  ОСОБА_11 - сестри потерпілого ОСОБА_8 , яка не була очевидцем нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, у судовому засіданні характеризувала особу засудженого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 , описувала обставини спільного проживання свідка ОСОБА_12 та потерпілого                         ОСОБА_8 . 
Дані докази суд використав на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому, не врахувавши, що відповідно до ст. 88 КПК докази щодо характеру або окремих рис характеру обвинуваченого є недопустимими на підтвердження його винуватості.
Засуджений ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, так і в судах першої та апеляційної інстанцій заперечував інкримінований йому злочин, стверджував, що жодних ударів потерпілому ОСОБА_8 не завдавав, вказував на те, що тілесні ушкодження потерпілому завдав свідок у даному кримінальному провадженні ОСОБА_10 .
Судом не надана оцінка показанням свідка ОСОБА_12 , яка стверджувала що саме ОСОБА_10 наносив удари потерпілому.
Дані судово-медичних експертиз, наявні в матеріалах кримінального провадження і покладені судом в обґрунтування висновку щодо винуватості ОСОБА_7 , стосуються досліджень слідів крові, виявленої на місці вчинення злочину, і свідчать лише про те, що всі зібрані зразки крові можуть походити від потерпілого ОСОБА_8 .
Висновок експерта №152/2 від 19 лютого 2016 року щодо наявності тілесних ушкоджень у потерпілого містить лише об`єктивні дані про тілесні ушкодження, їх локалізацію, ступінь тяжкості, час походження та їх зв`язок з причиною смерті потерпілого.
За таких обставин обґрунтованість показань свідка ОСОБА_10 - не була доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, як кожен окремо, так і в сукупності між собою не містять даних, які б поза розумним сумнівом доводили спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого ОСОБА_8 .
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши клопотання сторони захисту, прийшов до висновку про необхідність повторного дослідження доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 КПК не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, досліджуючи показання свідка ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_11 та засудженого ОСОБА_7 , не допитав свідка ОСОБА_10 , що раніше визнав як обов`язкову умову дослідження усіх доказів у справі, погодився з наданою правовою оцінкою дій ОСОБА_7 судом першої інстанції. 
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційні скарги засудженого та його захисника, які посилалися на безпідставність засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, допущених судом першої інстанції порушень не виправив, апеляційні скарги сторони захисту залишив без задоволення, а вирок - без змін.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги захисника є обґрунтованими, оскільки сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом того, що саме                ОСОБА_7 завдав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_8 , а висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині ґрунтуються не на доказах.
Наведені порушення згідно з ч. 1 ст. 412 КПК є істотними, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок суду першої інстанції, на вказані порушення вимог КПК не звернув уваги, не усунув їх та не навів переконливих мотивів своїх висновків, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК та ст. 419 КПК.
За таких обставин касаційна скарга захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Вирок Подільського районного суду міста Києва від 3 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 9 липня 2019 року скасувати                і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 
Судді:
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                  ОСОБА_3