П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року
м. Рівне

Справа № 555/1740/19
Провадження № 22-ц/4815/84/20

Головуючий у суді першої інстанції: 
суддя Собчук А.Ю.
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено
повним текстом о 09 год. 45 хв. 16 жовтня 2019 року 
в м. Березне Рівненської області 

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :   
У вересні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 27 липня 2011 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка складається з: 285,46 гривень - заборгованості за кредитом, 118 775,56 гривень - відсотки за користування кредитом; 6 199,33 гривень - пеня та комісія.
З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 125 360,35 гривень та судові витрати в сумі 1 921 гривні.
Ухвалою Березнівського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. 
Заочним рішенням від 16 жовтня 2019 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 27 липня 2011 року в сумі 285,56 та 1 921 гривню судового збору. 
На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у невідповідності викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
На її обґрунтування зазначало, що суд попередньої інстанції знехтував таким принципом цивільного судочинства як змагальність сторін, оскільки без обґрунтованих та підтверджених доказами заперечень відповідача замість нього ж навів доводи проти вимог банку. Тому фактично виступив адвокатом відповідача. Відмовляючи в частині вимог, суд першої інстанції підмінив необхідність обґрунтування рішення відповідними доказами безпідставними посиланнями на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, однак не проаналізував співвідношення обставин та правовідносин у справах. Так, у зазначеній постанові Верховний Суд зробив висновок про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві, домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Втім, цей висновок було зроблено, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. У даній справі ж договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, що вказує на згоду останнього з усіма його умовами. Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування. Тобто приєднався до запропонованої позивачем пропозиції. Відсутність підпису на відповідних Тарифах, Умовах та Правилах не доводять факту неукладення договору. Покликалося на постанову Верховного Суду від 28 березня 2019 року в справі №428/2873/17, де стверджено, що саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Також й на постанову Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, де були спростовані покликання суду першої інстанції на відсутність підписів позичальника під Умовами та Правилами надання банківських послуг через те, що такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та Правилами закон не вимагає. Вважало, що після того, як суд встановив факт надання відповідачу кредиту, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Також йшлося посилання на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права та необхідності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
З викладених спонукань просило скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення процентів, пені та задовольнити вимоги банку у цій частині.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем подано не було.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Матеріалами справи встановлено, що 27 липня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг. Позичальник зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку - www.privatbank.ua.
Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу для його задоволення посилався на те, що в порушення умов договору №б/н від 27 липня 2011 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач своїх зобов`язань не виконав, а тому станом на 30 червня 2019 року мав заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 125 360,35 гривень, з яких: 285,46 гривень - заборгованості за кредитом, 118 775,56 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 199,33 гривень - заборгованість за пенею та комісією.
При цьому на підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та Правил надання банківських, а також розрахунок заборгованості.
Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Умов та Витяг з Тарифів розумів відповідач та ознайомився й погодився з ними, підписуючи анкету-заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки саме в зазначених в них розмірах і порядках нарахування.
В свою чергу, відсутні й відомості про розмір процентів за користування кредитом, комісії та пенею у підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві.
Тому, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції, взявши за основу висновки Великої Палати Верховного Суду, зафіксовані в постанові від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17, правильно виходив із відсутності підстав, які підтверджують факт того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Оскільки витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт і Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 , а тому їх не можна вважати частиною укладеного 27 липня 2011 року кредитного договору. 
Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Проте Умови і правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка ж із сайту банку не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. 
Відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Отже, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не можуть спонукати до скасування оскаржуваного рішення суду, адже зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.
Поготів, такі доводи суперечать встановленій практиці Верховного Суду.
Згідно з ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Надуманими і голослівними є покликання на безпідставність та неможливість застосування до виниклих правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в цивільній справі №342/180/17, оскільки обставини в справах відрізняються. 
Позаяк доцільність застосування цих висновків при відсутності заперечень щодо умов відповідного договору зі сторони відповідача та навіть при заочному розгляді справи підтверджена у низці постанов Верховного Суду, у т.ч. від 09 жовтня 2019 року в справі № 180/1801/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі № 755/1907/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі № 203/3169/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі 755/13316/16-ц; від 13 листопада 2019 року в справі № 755/17260/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі №755/20484/15-ц; 21 жовтня 2019 року в справі №576/439/18; від 22 серпня 2019 року в справі № 243/515/16-ц; від 16 жовтня 2019 року в справі № 180/1706/16-ц; від 11 вересня 2019 року в справі № 753/23698/15-ц; від 30 жовтня 2019 року в справі № 355/558/18; від 04 вересня 2019 року в справі №382/1131/18. 
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                  С.В. Хилевич
Судді:                                                                                                С.В. Боймиструк
С.О. Гордійчук