Справа № 344/3140/18 
Провадження № 22-ц/4808/171/20 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Мелінишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого (суддя-доповідач)        Мелінишин Г.П.
       суддів:                                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
       за участю секретаря                Петріва Д.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 05 листопада 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 07 листопада 2019 року, в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У березні 2018 року представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (в подальшому перейменоване на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 24.12.2007 року між сторонами шляхом підписання анкети-заяви було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 12 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, про що свідчить його підпис. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Відповідно ОСОБА_1 надав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, а також його зміну за рішенням та ініціативою банку. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору з інформуванням про це позичальника. 
Позивач виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі.
Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, станом на 28.02.2018 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 149 017,62 грн. Зокрема: 11 963,99 грн - за тілом кредиту, 126 102,16 грн - по процентах за користування кредитом, 3 617,30 грн - за пенею та комісією, 250,00 грн штрафу (фіксована частина) та 7084,17 грн штрафу (процентна складова). Тому просив задовольнити позов. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.11.2019 року в задоволенні позову відмовлено. 
При цьому суд виходив з того, що 18.12.2018 року невстановленою особою з кредитної картки відповідача шахрайським способом були викрадені кошти, про що ним одразу ж було повідомлено банк та правоохоронні органи. А отже, в позивача відсутні правові підстави для пред`явлення до позичальника позову про стягнення викрадених коштів, а також відсотків, пені та штрафних санкцій.
Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу. 
Вказує, що між сторонами був укладний кредитний договір, про що надано належні докази. Зокрема, позичальником підписано типовий бланк щодо погодження умов публічного договору. Що згідно частини 1 статті 634 ЦК України свідчить про приєднання його до запропонованого банком договору. Крім того, 24.12.2007 року відповідач власноручно підписав довідку про умови кредитування, в якій визначена базова відсоткова ставка за кредитом, комісія, пеня тощо. Оскільки отримані кошти боржником не повернуто, кредитор має право вимагати виконання ним свого обов`язку.
З цих підстав просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування. 
На його думку, судом вірно встановлено факт шахрайського заволодіння невстановленою особою коштами з його банківської картки. Про це він повідомив банк, який надав відповідь про проведення перевірки за вказаним фактом. Також ним подано заяву до правоохоронних органів про вчинений злочин. А отже, в банку немає законних підстав для стягнення з нього як викрадених коштів, так і інших складових кредитної заборгованості.
В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвокат Рокетська С.В. доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів. 
ОСОБА_1 та його представник адвокат Гуменюк Б.С. доводи апеляційної скарги не визнали, посилаючись на обгрунтованість висновків суду.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду відповідає вказаним вимогам закону.
Як правильно встановив суд першої інстанції, і це підтверджується матеріалами справи, 24.12.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (в подальшому перейменоване на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку, укладено кредитний договір б/н, за умовами якого останньому надано кредит на картковий рахунок. При цьому в заяві зазначено, що позичальник погоджується, що підписана заява разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ними договір, підтвердженням чого є його підпис (а.с. 8). В цей же день ним підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 9).
Відповідно, позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на Тарифи банку, а також Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 10-15).
Згідно ізрозрахунком заборгованості, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, станом на 28 лютого 2018 року загальна сума боргу за кредитним договором складала 149 017,62 грн. З яких: 11 963,99 грн - за тілом кредиту, 126 102,16 грн - по процентах за користування кредитом, 3617,30 грн - за пенею та комісією, 250,00 грн штрафу (фіксована частина) та 7084,17 грн штрафу (процентна складова). 
У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції на час укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, між сторонами існує кредитне зобов`язання, на підставі якого позичальник користувався платіжним засобом. 
Обов`язок доказування і подання доказів встановлений частиною першою статті 81 ЦПК.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
З розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 з 25.12.2007 року до 19.12.2014 року, користуючись кредитними коштами, сплачував заборгованість за кредитом, відсотки за його користування та інші платежі (а.с.5-7).
При цьому, 18.12.2018 року зафіксовано зняття з рахунку позичальника кредитних коштів, сума яких в подальшому фактично стала підставою для здійснення відповідних нарахувань за кредитним договором та причиною заборгованості за таким.
Згідно інформації, наданої ПАТ «Київстар» на виконання ухвали суду від 22.01.2019 року встановлено, що 18.12.2014 року на підставі звернення особи в м. Черкаси в Центр обслуговування абонентів було замінено сім-карту з телефонним номером НОМЕР_1 . Вказаний номер, як вказував відповідач, належить йому і він 19.12.2014 року в м. Івано-Франківську відновив сім-карту (а.с. 109).
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що 18.12.2018 року кошти в розмірі 11 963,99 грн були викрадені з його рахунку. Він одразу ж звернувся до банку з повідомленням про здійснення крадіжки, на що 12.03.2015 року отримав відповідь про проведення перевірки таких даних. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази про проведення внутрішніх розслідувань щодо факту шахрайських дій.
З приводу списання коштів відповідач також звертався до правоохоронних органів. Як вбачається з відповіді слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС від 21.01.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.12.2014 року внесено відомості про кримінальне провадження за № 12014090010004072 з приводу того, що з його платіжної картки № НОМЕР_2 невідома особа шахрайським способом заволоділа грошовими коштами в сумі 12 133 грн (а.с. 66- 68). 
На підставі зазначених доказів суд встановив факт вчинення щодо ОСОБА_1 шахрайських дій зі сторони третіх осіб. Вказана позивачем заборгованість виникла внаслідок таких дій з використанням платіжної картки, здійснення яких особисто чи за дорученням позичальник заперечував з часу їх вчинення. 
Згідно положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 14.12 статті 14 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Відповідно до пунктів 5, 6, 9 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженої Постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705 (далі Положення) користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Отже, тягар доведення таких дій або бездіяльності користувача покладається на банк.
Натомість,банк не надав достатніх доказів того, що позичальник своїми діями або бездіяльністю сприяв незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію.
Встановивши, що банком не доведено вчинення ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, відкритого за заявою відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Згідно пункту 3 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства визначено змагальність сторін, свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частина перша статті 55 Конституції України гарантує кожному громадянину право на оскарження в суді рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (№ 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 3 статті 13 ЦПК україни).
За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Аналіз аргументів апеляційної скарги свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилався на неврахування судом першої інстанції обставин укладення договору, дійсності його умов, передбачених Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами.
Разом з тим, суд, ухвалюючи рішення, виходив з безпідставності заявлених позовних вимог зовсім з інших підстав, а саме з встановленого факту викрадення кредитних коштів з картки відповідача.
Жодних доводів з цього приводу в апеляційній скарзі не наведено, зокрема щодо неповноти встановлення обставин або неправильності установлення обставин, які стали підставою для відмови в задоволенні позову. 
Оскільки судом першої інстанції досліджено надані сторонами докази та на підставі них встановлені обставини справи, які не заперечуються апелянтом, при цьому правильно застосовано норми матеріального права у вказаних правовідносинах, виходячи з меж розгляду справи апеляційним судом, підстави для задоволення апеляційної скарги з мотивів, зазначених у ній, відсутні.
Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції також не знаходить підстав для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України рішення суду належить залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. 
Оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа відноситься до малозначних в силу закону. Отже, ухвалене в ній рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 05 листопада 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                         О.В. Пнівчук
       О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2020 року.