П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року                                                                                      м. Київ
 
Справа № 22-82                                                 Головуючий у1-й інстанції - Литвинова І. В.
Унікальний № 757/44631/19-ц                                                          Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
                    за участю секретаря                           Пузикової В. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кравця Ростислава Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України про відшкодування шкоди,-
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути з відповідача  на відшкодування майнової шкоди, завданої органом державної влади - Верховною Радою України, у розмірі 1 660 047 грн 24 коп., шляхом зобов`язання Державної казначейської служби  України списати вказані кошти зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи службовими особами, стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади - Верховною Радою України,  1 000 000 грн шляхом зобов`язання Державної казначейської служби  України списати вказані кошти зі спеціального визначеного  для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи службовими особами (а.с.2-7).
24 вересня 2019 року від відповідача Верховної Ради України до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року заяву представника відповідача Верховної Ради України Шумар В. Ю. про закриття провадження задоволено. Суд закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України про стягнення відшкодування шкоди з одночасним роз`ясненням позивачу права на звернення з позовом у порядку адміністративного судочинства.
 
Не погодившись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 , адвокат Кравець Р. Ю., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали, просить ухвалу районного суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до районного суду (а.с.89-90). 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу перший заступник голови Верховної Ради України вказує, що питання пов`язані з прийманням  (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби (припинення), віднесене до компетенції судів адміністративної юрисдикції. Отже районний суд дійшов правомірного висновку  щодо наявності підстав для закриття провадження.
 
В суд апеляційної інстанції представники Державної казначейської служби України та Верховної Ради України не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду відповідачі повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв`язку зворотні повідомлення про отримання 11 січня 2020 року уповноваженими особами Державної казначейської служби України та Верховної Ради України судових повідомлень про розгляд справи 28 січня 2020 року.
Суд ухвалив розглядати справу у відсутність представників Державної казначейської служби України та Верховної Ради України, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення представника ОСОБА_1 , адвоката Мартиненко А. В., яка підтримала апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню  з таких підстав.
При вирішенні справи районний суд вважав встановленими наступні обставини.
Згідно з позовною заявою, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої суддівської винагороди, неотриманої невикористаної щорічної оплачуваної відпустки, неотриманої допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу, неотриманої невикористаної додаткової відпустки за період з 07 жовтня 2016 року по 02 серпня 2019 року на загальну суму 1 660 047, 24 грн. Отже що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата суддівської винагороди, неотриманої невикористаної щорічної оплачуваної відпустки, неотриманої допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу, неотриманої невикористаної додаткової відпустки. Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.
          Закриваючи провадження у справі, районний суд виходив із аналогічних, на думку суду, висновків у подібних правовідносинах, а саме висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц, та висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд  виходить з наступного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
          Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦІПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в прядку цивільного судочинства.
 
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно частини 2 вказаної статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закон і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 18 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
У даній справі спірні правовідносини пов`язані з відшкодуванням ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади - Верховною Радою України.
Згідно з частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Отже, вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними діями суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 263/5125/18 зазначено, що згідно з ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
У даному випадку з матеріалів справи убачається, що у вересні 2016 року представник ОСОБА_1 , адвокат Кравець Р. Ю., звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до Верховної Ради України, в якому просив  визнати незаконною та скасувати Постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1616-VIII «Про звільнення судді».
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року справу № 800/520/16 прийнято до провадження судді Гімона М. М.
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від  26 лютого 2019 року апеляційну скаргу Верховної Ради України на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 травня 2019 року залишено без задоволення.
Визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1616- VIII  про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням присяги судді.
Отже публічно-правовий спір, в якому було вирішено питання про протиправність рішення ВРУ та встановлення порушення прав позивача як суб`єкта публічно-правових відносин, вже було розглянуто судом у порядку адміністративного судочинства у справі № 800/520/16.
При вказаному розгляді позивачем не заявлялось вимог про відшкодування шкоди.
Звертаючись у порядку цивільного судочинства до Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України винятково з вимогами про відшкодування шкоди.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до п. п. 8 та 9 ч. 2  ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
З огляду на викладене та враховуючи той факт, що зараз ОСОБА_1 звернувся до районного суду винятково з вимогами про відшкодування шкоди, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність правових підстав для закриття провадження у справі за п. 1. ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга адвоката Кравця Р. Ю. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
 
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу адвоката Кравця Ростислава Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
 
Повний текст постанови складений 31 січня 2020 року.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                 Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома