ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2092/19                                                      Суддя першої інстанції: Падій В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 лютого 2020 року                                                                                 м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                    - Степанюка А.Г.,
суддів                                - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                              - Ліневській В.В.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління ДПС у Чернігівській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «ТММ-Енергобуд Менеджмент» на проголошене о 13 годині 38 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, повний текст якого складено 23 грудня 2019 року, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТММ-Енергобуд Менеджмент» до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (далі - Позивач, ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент») звернулося до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області (далі - ГУ ДФС у Чернігівській області), у подальшому заміненого на правонаступника - Головне управління ДПС у Чернігівській області (далі - Відповідач, ГУ ДПС у Чернігівській області), про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.07.2019 року №00001961400, №00001971400, №00001981400, №00008871306, №00008881306.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.12.2019 року позов задоволено частково - визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення рішення:
- від 03.07.2019 року №00001971400 у частині податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за безоплатне харчування працівників у сумі 543  650,00 грн.;
- від 03.07.2019 року №00001981400 у частині штрафу за реєстрацію податкової накладної щодо безоплатного харчування працівників у сумі 271  355,50 грн.;
- від 03.07.2019 року №00008871306;
- від 03.07.2019 року №00008881306.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» не є постачальником послуг з організації харчування, яке надавалося за замовленням Позивача його працівникам в якості соціальних пільг і гарантій, передбачених колективним договором, у вигляді компенсації працівникам вартості обідів. Викладене, на переконання суду, свідчило, що вказані витрати правомірно включені товариством до складу витрат підприємства та на такі операцій обґрунтовано нараховувався податковий кредит. Крім того, суд підкреслив, що донарахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору здійснювалося контролюючим органом не шляхом визначення податку з доходу, отриманого конкретною особою, а з суми, на яку постачальниками послуг надано обіди невизначеному колу осіб, що не узгоджується з положеннями Податкового кодексу України.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що:
- по-перше, ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» було безпідставно завищено собівартість реалізованої продукції та адміністративні витрати у зв`язку з включенням до її складу нарахованих відпускних без створення забезпечення (резерву) для виплати відпусток, 
- по-друге, належними первинними документами не підтверджується реальність господарських операцій ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» з ФОП ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 з огляду на невідповідність актів здачі-приймання виконаних робіт вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відсутність технічних можливості та трудових ресурсів, неможливістю встановлення зв`язку понесених витрат з господарською діяльністю підприємства,
- по-третє, Позивачем безпідставно збільшено витрати, понесені на дослідницьку роботу, оскільки за своїм змістом останні є витратами на проведення розробок з метою отримання у подальшому грошових коштів від них, що має ознаки нематеріального активу, який не можуть обліковуватися на рахунках витрат поточного звітного періоду, 
- по-четверте, відсутність чеків з автозаправних станцій на підтвердження фактичного отримання нафтопродуктів вказують на неможливість зв`язку їх придбання з господарською діяльність платника податків,
- п`яте, виробничі матеріали та малоцінні і швидкозношувані предмети не були використані у господарській діяльності ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент», адже відповідні обставини не підтверджені належними і допустимими доказами, 
- по-шосте, Позивачем не заперечувалося, що податкові накладні по паливно-мастильних матеріалах для заправки автомобілів та щодо виробничих матеріалів та малоцінних і швидкозношуваних предметів не складалися та не реєструвалися в Єдиному реєстрі податкових накладних, а відтак застосування штрафних санкцій на підставі ст. 120-1 ПК України є обґрунтованим.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що підприємство безкоштовно надавало своїм співробітникам послуги харчування за системою «шведський стіл», придбані в інших суб`єктів господарювання, що свідчить про те, що вказані операції підлягали оподаткуванню податком на додану вартість та як додаткове благо податком з доходів фізичних осіб і військовим збором. Крім того, підкреслює, що товариство повинно було скласти та зареєструвати податкові накладні при здійсненні операцій з безоплатної передачі обідів працівникам.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.02.2020 року.
Крім того, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.07.2019 року:
- №00001971400 у частині ненарахування податкових зобов`язань паливно-мастильні матеріали у сумі 128  298,00 грн. та у частині ненарахування податкових зобов`язань на виробничі матеріали, малоцінні і швидкозношувані предмети, не використаних в господарській діяльності та віднесених на рахунок 92 у сумі 97  272,00 грн.;
- №00001981400 у частині штрафу за нереєстрацію податкової накладної щодо паливно-мастильних матеріалів у сумі 64  149,00 грн. та у частині штрафу за нереєстрацію податкової накладної щодо виробничих матеріалів, малоцінних і швидкозношуваних предметів, не використаних в господарській діяльності та віднесених на рахунок 92 у сумі 48  636,00 грн.;
- №00001961400 (повністю), та ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити - визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03.07.2019 року:
- №00001971400 у частині ненарахування податкових зобов`язань паливно-мастильні матеріали у сумі 128  298,00 грн. та у частині ненарахування податкових зобов`язань на виробничі матеріали, малоцінні і швидкозношувані предмети, не використаних в господарській діяльності та віднесених на рахунок 92 у сумі 97  272,00 грн.;
- №00001981400 у частині штрафу за нереєстрацію податкової накладної щодо паливно-мастильних матеріалів у сумі 64  149,00 грн. та у частині штрафу за нереєстрацію податкової накладної щодо виробничих матеріалів, малоцінних і швидкозношуваних предметів, не використаних в господарській діяльності та віднесених на рахунок 92 у сумі 48  636,00 грн.;
- №00001961400 (повністю).
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.12.2019 року просить залишити без змін.
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що дослідження, які проводяться підприємством вперше з метою отримання та розуміння нових наукових і технічних знань, а також для розуміння перспектив впровадження отриманих знань у подальшому, в силу п. 9 П(С)БО 9 не визнаються нематеріальним активом, а підлягають відображенню у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Відтак твердження контролюючого органу, з яким погодився суд першої інстанції, про необхідність відображення на балансі підприємства нематеріального активу, є безпідставними.
Крім того, вказує, що згідно чинного законодавства оплата за невідпрацьований час, у тому числі суми щорічних відпусток, є складовою заробітної плати, а тому включаються до складу загальновиробничих витрат.
Окремо зазначає, що належними і допустимими доказами підтверджено факт отримання ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» від ФОП ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 транспортно-експедиційних послуг, які суд першої інстанції і Відповідач помилково ототожнили з послугами перевезення.
Обґрунтовуючи безпідставність позиції суду першої інстанції про непідтвердження використання у власній господарській діяльності паливно-мастильних матеріалів, виробничих матеріалів, малоцінних і швидкозношуваних предметів, Позивач наголошує на тому, що, по-перше, чеки з автозаправних станцій не є належним документом, що підтверджує виконання договорів з ПП «Фірма «Лілія», оскільки пальне було придбано ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» раніше та перебувало на зберіганні підприємства до фактичної видачі працівникам Позивача, по-друге, виробничі матеріали і малоцінні та швидкозношувані предмети використані товариством у власній господарській діяльності у процесі становлення виробництва на підприємстві.
Також ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» звертає увагу, що положення ст. 120-1 ПК України не передбачають можливості застосування штрафних санкцій за нереєстрацію податкової накладної одночасно з донарахуванням сум податку згідно ст. 123 ПК України. 
Крім іншого, посилається на необхідність врахування експертного дослідження, наданого до суду апеляційної інстанції.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2020 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.02.2020 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Чернігівській області Позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що безкоштовне харчування працівникам передбачає наявність витрат підприємства на таку операцію, проте дає можливість не нараховувати зобов`язання з податку на додану вартість, користуючись правом на податковий кредит. Крім того, зазначає, що Відповідачем не було зазначено конкретних фізичних осіб, які отримали додаткове благо, а відтак донарахування податку з доходів фізичних осіб і військового збору є безпідставним.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» Відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що планування та проектування процесів для виробничої діяльності було здійснено до початку здійснення підприємством серійного виробництва, що свідчить про можливість отримання товариством майбутніх економічних вигод від реалізації або використання нематеріального активу. Таким чином, витрати на розробки повинні були бути відображені у складі нематеріальних активів, а не включатися до інших операційних витрат відповідного періоду. Крім того, звертає увагу на правову позицію Верховного Суду та Восьмого апеляційного адміністративного суду, яка, на переконання контролюючого органу, підтверджує обґрунтованість його доводів.
Також наголошує на обов`язковості створення резерву відпусток підприємством задля можливості формувань витрат. Звертаючи увагу на практику Верховного Суду, зазначає, що наявними у матеріалах справи документами не підтверджується факт надання Позивачу послуг ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_1 з огляду на недоліки первинних документів та відсутності в останніх виробничих і трудових ресурсів.
Підкреслює, що факт відпуску нафтопродуктів через АЗС має бути підтверджено відповідним розрахунковим документом, а тому його відсутність свідчить про використання паливно-мастильних матеріалів поза межами господарської діяльності.
Окремо звертає увагу, що належними і допустимими доказами не підтверджено використання Позивачем виробничих матеріалів і малоцінних та швидкозношуваних предметів у власній господарській діяльності.
У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги Позивача.
Представник ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» наполягав на залишенні апеляційної скарги ГУ ДПС у Чернігівській області без задоволення, підтримавши повністю доводи і вимоги власної апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Відповідача необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу Позивача - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що у квітні - травні 2019 року працівниками ГУ ДФС у Чернігівській області на підставі наказу від 04.04.2019 року №797, направлень від 18.04.2019 року №№ 1001, 1002, 1003, 1004, 1005, плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2019 рік та згідно ст. ст. 20, 77, 82 ПК України було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 23.09.2016 року по 31.12.2018 року, валютного законодавства за період з 23.09.2016 року по 31.12.2018 року, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 23.09.2016 року по 31.12.2018 року, іншого законодавства за період з 23.09.2016 року по 31.12.2018 року.
У ході перевірки контролюючим органом було виявлено порушення Позивачем, зокрема:
- пунктів 5, 6, 7, 20 П(с)БО 16 «Витрати», пункту 13 П(с)БО 11 «Зобов`язання», наказу Міністерства фінансів України від 30.11.1999 року №291 «Інструкція про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій» та підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 7  786  534,00 грн., у тому числі за 2017 рік в сумі 7  742  218,00 грн., за 2018 рік в сумі 44  316,00 грн.; 
- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 , пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від`ємне значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, всього в сумі 769  220,00 грн., у тому числі за грудень 2018 року у сумі 769  220,00 грн.;
- підпункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в частині не реєстрації податкових накладних;
- пункту 3 Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінанси України від 13.01.2015 року №4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 року №111/26556;
- абзацу «б» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164; пункту 167.1 статті 167; підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168; пункту 171.2 статті 171; абзацу «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за період, що перевірявся, на суму - 487  283,40 грн.;
- абзацу «б» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164; підпунктів 168.1.2, 168.1.5 пункту 168.1 статті 168; пункту 171.1 статті 171; абзацу «а» пункту 176.2 статті 176; пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з військового збору за період, що перевірявся, на суму - 40  606,95 грн.
Висновки перевірки зафіксовані в акті від 03.06.2019 року №442/14/40848765 (т. 1 а.с. 42-136). 
На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 03.07.2019 року прийняті податкові повідомлення-рішення:
- форми «Д» № 00008881306, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору, пені на 70  113,64 грн., з них за податковим зобов`язанням - 40  606,95 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 29  506,69 грн. (т.1 а.с.182-184); 
- форми «Д» №00008871306, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на 841  363,65 грн., з них за податковим зобов`язанням - 487  283,40 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 354  080,25 грн. (т. 1 а.с. 191-193);
- форми «Р» №00001961400, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 9  733  168,00 грн., з них за податковим зобов`язанням - 7  786  534,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 1  946  634,00 грн. (т. 1 а.с. 185-186);
- форми «В4» №00001971400, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 769  220,00 грн. та застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) - 0,00 грн., відповідно до пункту 54 підрозділу 2 Розділу XX Податкового кодексу України (т. 1 а.с. 187-188);
- форми «В» №00001981400, яким встановлено відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом 2 пункту 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України, податкових накладних/розрахунків коригування на суму податку на додану вартість 768  281,00 грн. та застосовано штраф у розмірі 50% у сумі 384  140,50 грн. (т. 1 а.с. 189-190).
Вирішуючи питання щодо правомірності оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив таке.
Між адміністрацією та трудовим колективом «ТММ-Енергобуд Менеджмент» укладено Колективний договір на 2017-2019 рік, який зареєстровано Управлінням праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації 28.12.2016 року за реєстраційним номером 35 (т. 6 а.с. 134-135). 
Пунктом 8.2 розділу 8 «Соціальні пільги й гарантії» вказаного колективного договору передбачено, що підприємство частково компенсує працівнику вартість обіду за умови наявності коштів у бюджеті підприємства. Компенсація харчування в інші дні, окрім робочого часу, не відбувається, працівник оплачує повну вартість обіду. Допускається надання обідів за типом «Шведського столу».
Аналогічні положення передбачено і у Колективному договорі між адміністрацією та трудовим колективом «ТММ-Енергобуд Менеджмент» на 2018-2020 рік, який зареєстровано Управлінням праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації 14.12.2017 року за реєстраційним номером 44 (т. 6 а.с. 132-133).
Наказом ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» від 01.11.2016 року №2/1 в цілях надання соціальних гарантій, компенсацій, пільг працівникам ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент», передбачених Колективним договором, а також в представницьких цілях приписано забезпечити залучення на договірних засадах постачальників послуг з організації харчування для працівників підприємства, а також для гостей підприємства; забезпечити організацію харчування по системі «шведський стіл»; затвердити «Положення про організацію харчування» (т. 6 а.с. 136-138).
Судом першої інстанції встановлено, що Позивач для організації комплексних обідів для працівників підприємства залучив на договірних засадах постачальників послуг, а саме: фізичних осіб-підприємців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
01.11.2016 року між ФОП ОСОБА_4 (постачальник) та ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (покупець) укладено договір №У01.06/11-16 з організації комплексних обідів (т. 1 а.с. 213-215), за умовами якого постачальник зобов`язується за заявкою покупця надати, а покупець прийняти і оплачувати послуги з організації комплексних обідів (далі - послуги) (пункт 1.1.). Надання послуг здійснюється постачальником щодня, виходячи з 5-денного робочого тижня для першої та другої робочих змін (пункт 4.3). Договірна вартість послуг з організації одного комплексного обіду становить: категорія 1 - 40,00 грн. без ПДВ; категорія 2 - 28,00 грн. без ПДВ; включає в себе доставку, організацію та обслуговування, забезпечення посудом на період обслуговування (пункти 6.1 і 6.2).
Додатковою угодою від 02.05.2018 року №1 сторони внесли зміни у вищевказаний договір, виклавши пункт 6.1. договору у наступній редакції: «Договірна вартість послуг з організації одного комплексного обіду складає: категорія 1 - 45,00 грн. без ПДВ; категорія 2 - 28,00 грн. без ПДВ» (т. 1 а.с. 216).
Відповідно до Специфікації від 01.01.2016 року до договору з організації комплексних обідів від 01.11.2016 року №У01.06/11-16 (т. 1 а.с. 240-241) право на харчування за рахунок підприємства надається виключно працівникам ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» в соціальних цілях та гостям підприємства з метою установлення та підтримання взаємовигідного співробітництва. Гостями підприємства вважаються представники замовників, покупців, постачальників, підрядників підприємства, які були допущені на територію підприємства у справах з питань комерційної діяльності. Обслуговування працівників та гостей підприємства здійснюється за системою «шведський стіл», що передбачає: вільний вибір блюд; відсутність обмежень на кількість споживання.
Крім того, 11.10.2018 року між ФОП ОСОБА_5 (виконавець) та ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (замовник) укладено договір №У11.01/10-18 з організації комплексних обідів (т. 6 а.с. 10-12), за умовами якого виконавець зобов`язується за заявкою замовника надати, а замовник прийняти і оплачувати послуги з організації комплексних обідів (далі - послуги) (пункт 1.1.). Надання послуг здійснюється виконавцем щодня (виходячи з 5-денного робочого тижня) для першої і другої робочої зміни в терміни, що встановлені замовником (пункт 4.3). Договірна вартість послуг з організації одного комплексного обіду становить: категорія 1 - 45,00 грн. без ПДВ; категорія 2 - 28,00 грн. без ПДВ; включає в себе доставку, організацію та обслуговування, забезпечення посудом на період обслуговування (пункти 6.1 і 6.2).
Додатковою угодою від 01.11.2018 року №1 сторони внесли зміни у вищевказаний договір, виклавши пункт 6.1. договору у такій редакції: «Договірна вартість послуг з організації одного комплексного обіду складає: категорія 1 - 50,00 грн. без ПДВ; категорія 2 - 30,00 грн. без ПДВ» (т.6 а.с.13).
Відповідно до Специфікації від 11.10.2018 року до договору з організації комплексних обідів від 11.10.2018 року №У11.01/10-18 (т. 6 а.с. 14-15) право на харчування за рахунок підприємства надається виключно працівникам ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» в соціальних цілях та гостям підприємства з метою установлення та підтримання взаємовигідного співробітництва. Гостями підприємства вважаються представники замовників, покупців, постачальників, підрядників підприємства, які були допущені на територію підприємства у справах з питань комерційної діяльності. Обслуговування працівників та гостей підприємства здійснюється за системою «шведський стіл», що передбачає: вільний вибір блюд; відсутність обмежень на кількість споживання.
На підтвердження виконання вищевказаних договорів Позивачем були долучені до матеріалів справи копії: актів звірки; актів здачі-прийняття наданих послуг; видаткових накладних; платіжних доручень (т.1 а.с. 204-212, 217-239, 242-250; т.6 а.с. 16-80). 
Чернігівським окружним адміністративним судом також встановлено, що ТОВ «ТММ-Енерджі Менеджмент» було надано копії наказів про затвердження графіку відпусток, графіків щорічних відпусток на 2016-2017 роки, довідки по відпусткам за 2016 рік (т. 6 а.с. 81-131).
Судом першої інстанції також встановлено, що 26.10.2017 року між ФОП ОСОБА_2 (виконавець) та ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (замовник) укладено договір №26.10/2017 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та міжміському сполученні (т. 5 а.с. 182-185).
За умовами вказаного договору виконавець зобов`язується від свого імені, на підставі заяви замовника, у межах даного договору надавати послуги по перевезенню своїм, або найнятим вантажним транспортом, довіреною особою власника якого він є, відповідно до чинного законодавства України, вимог міжнародних Конвенцій і угод в галузі міжнародних перевезень, статуту автомобільного транспорту України, Правил перевезень вантажів, та інших законодавчих та нормативних актів, що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів в межах України та в міжнародному сполученні (пункт 1.1).
30.10.2017 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до вищевказаного договору, якою, зокрема, замінено по тексту договору «виконавець» на «експедитор»; внесено зміни до пункту 1.1. договору, виклавши його в наступній редакції: «Експедитор зобов`язується на підставі заяви замовника виконати або організувати послуги по перевезенню вантажів, відповідно до чинного законодавства України, вимог міжнародних Конвенцій і угод в галузі міжнародних перевезень, статуту автомобільного транспорту України, Правил перевезень вантажів, та інших законодавчих та нормативних актів, що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів в межах України та в міжнародному сполученні» (т. 5 а.с. 186).
На підтвердження виконання вищевказаного договору Позивачем були надані копії: актів звірки, рахунків, актів здачі-приймання робіт, заявок-договорів на транспортне обслуговування, інвойсів, електронних декларацій, платіжних доручень (т. 5 а.с. 187-240; т. 6 а.с. 1-8).
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 01.06.2017 року між ФОП ОСОБА_1 (перевізник) та ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (замовник) укладено договір №01/16/17 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та міжміському сполученні, та додаткову угоду до  нього від 05.06.2017 року №1 (т. 4 а.с. 20-24). Умови вказаного договору, як зазначив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, є аналогічними умовам договору Позивача з ФОП ОСОБА_2 .
На підтвердження виконання вищевказаного договору з ФОП ОСОБА_1 товариством надано до суду копії: актів звірки, актів здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг), заявок-договорів на транспортне обслуговування, електронних декларацій, відвантажувальних специфікацій; інвойсів, платіжних доручень; транспортних та товаротранспортних накладних, рахунків-фактури, повідомлень про фактичне вивезення товарів; заявок на міжнародні перевезення вантажу; заявок-договорів; актів списання товарів; матеріальних заявок; накладних-вимог (т. 4 а.с. 17-19, 25-240; т. 5 а.с. 1-180; т. 11 а.с. 194-240; т. 12 а.с.1-217).
Поряд з викладеним Чернігівським окружним адміністративним судом встановлено, що ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» у 2016 - 2017 роках відносило до складу витрат витрати по рахунку 941 «Витрати на дослідження і розробки» в розмірі 37  746  444,34 грн., у тому числі за 2016 рік - 1  805  315,36 грн., за 2017 рік - 35  941  128,98 грн.
Указана робота, як зазначено судом першої інстанції, була оформлена Технічним висновком від 20.09.2017 року №5 (розрахунок норм часу ділянок механічної обробки); Технічним висновком від 25.12.2017 року №4 (розрахунок норм ЦЗЛ лабораторного контролю); Технічним висновком від 23.07.2017 року №3 (розрахунок норм виробничих ділянок); Технічним висновком від 10.03.2017 року по нормах щодо переналагодження при гнутті; Технічним висновком від 20.06.2017 року з розрахунком норм часу по ділянці механічної обробки; Технічним висновком від 12.12.2016 року з розрахунком норм часу по ділянці гнуття; Технічним висновком від 03.09.2017 року з розрахунком норм часу на проведення типових операцій (т. 12 а.с. 218-242; т. 13 а.с. 1-193).
Витрати Позивача по рахунку 941 «Витрати на дослідження і розробки» в розмірі 37  746  444,34 грн. у 2016 - 2017 роках сформовано за рахунок наступних показників: списано: виробничі матеріали, комплектуючі вироби, ПММ, тарні матеріали, будівельні матеріали, запчастини, інші матеріали, МШП, загальновиробничі витрати; витрати на відрядження виробничих працівників; послуги сторонніх організацій (за видачу ліцензій, сертифікатів, транспортні послуги, послуги по оренді, утилізація відходів тощо); послуги нерезидентів (з атестації виробництва); нарахування на зарплату працівників виробничих дільниць; зарплата працівників виробничих дільниць; лікарняні, матеріальна допомога за рахунок підприємства; послуги сторонніх організацій (за проходження практики студентами).
Також судом першої інстанції було встановлено, що Позивачем було надано Відповідачу договори, укладені між Приватним підприємством «Фірма «Лілія» (продавець) та ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (покупець), а саме: договір купівлі-продажу пального від 05.12.2016 року №215 терміном дії до 31.12.2016 року; договір купівлі-продажу пального від 11.01.2017 року №30 терміном дії до 31.12.2017 року; договір купівлі-продажу пального від 02.02.2018 року №91 терміном дії до 31.12.2018 року. 
Умовами вказаних договорів передбачено:
Продавець зобов`язується передавати у власність Покупця через мережу АЗС в установлені договором строки пальне для автотранспортних засобів (бензин А-92 євро, бензин А-95 євро, дизельне пальне євро, газ вуглеводний скраплений), а Покупець зобов`язується прийняти й сплатити його вартість у порядку та на умовах договору (пункт 1.1.).
Місце поставки: АЗС ПП фірма «Лілія» та АЗС партнерів Продавця (ПП «Маршал», ПП «Маршал-1», ТОВ «Гарант Експрес», ТОВ «Мікс Оіл», ТОЙ «Віче») (пункт 4.1.).
Передача товару здійснюється цілодобово безпосередньо на АЗС. Передача товару здійснюється по факту пред`явлення Покупцем талонів, емітованих Продавцем або заправним відомостям. Талони є власністю Продавця та передаються Покупцю у тимчасове користування відповідно до умов Договору (пункт 4.2.).
Перехід права власності на товар відбувається з моменту підписання видаткових накладних (пункт4.3.).
З моменту переходу до Покупця права власності на Товар та до моменту його фактичного отримання на АЗС, товар перебуває на відповідальному безкоштовному зберіганні у Продавця (пункт 4.4.).
На підтвердження взаємовідносин з ПП «Фірма «Лілія» Позивачем надано до суду копії: подорожніх листів; актів заміру палива; видаткових накладних; звітів по товарам на відповідальному зберіганні; аналізу рахунку 203; звіту по використанню пального; договори купівлі-продажу пального (т. 6 а.с. 139-250; т. 7 а.с. 1-250; т. 8 а.с. 1-244; т. 9 а.с. 1-250; т. 10 а.с. 1-240).
При цьому судом першої інстанції було встановлено, що при дослідженні первинних документів контролюючим органом було встановлено, що у товариства відсутні чеки з АЗС, які необхідні для підтвердження фактичного отримання палива.
Поряд з вищевикладеним судом першої інстанції зі змісту акту перевірки встановлено, що Позивачем у 2016 році до складу адміністративних витрат звіту про фінансові результати віднесено вартість виробничих матеріалів та малоцінних та швидкозношуваних предметів (далі - МШП), призначених для використання у виробництві, на загальну суму 486  357,53 грн.
Перелік матеріалів, віднесених до складу адміністративних витрат (Дт 92 «Адміністративні витрати» Кт 201 «Сировина і матеріали»), відповідно до даних бухгалтерського обліку ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент», наведено в таблиці акту перевірки на сторінках 47-49 (т. 1 а.с. 88-90).
Перелік МШП, віднесених до складу адміністративних витрат (Дт 92 «Адміністративні витрати» Кт 22 «МШП»), відповідно до даних бухгалтерського обліку ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент», наведено в таблиці акту перевірки на сторінках 49-55 (т.1 а.с.90-96).
Перевіркою встановлено, що вказані матеріали та МШП не були використані ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» у виробництві готової продукції, підтвердження напрямків використання вказаних матеріалів та МШП підприємством контролюючому органу не надано.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до таких висновків:
1) ТОВ «ТММ-Енерджі Менеджмент» не є безпосереднім постачальником послуг з організації харчування. При цьому надання безкоштовного харчування працівникам передбачає наявність витрат підприємства на таку операцію, проте дає можливість не нараховувати зобов`язання з податку на додану вартість, користуючись правом на податковий кредит. Оскільки податковим органом не встановлено нарахування Позивачем сум доходу у вигляді додаткового блага (чи включення таких сум до загального місячного (річного) доходу як інший дохід) за харчування кожному працівнику та такі суми не включалися до загальномісячного оподатковуваного доходу цих працівників, то об`єкт оподаткування та база оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором відсутні;
2) Позивачем протиправно не створювалися забезпечення (резерви) для виплати відпусток працівникам, що, в порушення пункту 13 П(с)БО 11 та Інструкції №291 свідчить про завищення: собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), у зв`язку з включенням до її складу нарахованих відпускних без створення забезпечення (резерву) для виплати відпусток працівникам; адміністративних витрат, у зв`язку з включенням до їх складу нарахованих відпускних без створення забезпечення (резерву) для виплати відпусток працівникам; витрат на збут, у зв`язку з включенням до її складу нарахованих відпускних без створення забезпечення (резерву) для виплати відпусток працівникам;
3) надані документи не підтверджують реальність господарських операцій з ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , оскільки: акти здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг), складені на виконання договорів ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» з вказаними суб`єктами господарювання, не дають можливості визначитися ні з обсягом, ні зі змістом наданих послуг, ні з особами (прізвища, ім`я, по батькові) водіїв, що здійснювали послуги; міжнародні товарно-транспортні накладні, в яких зазначені тільки транспортні засоби, не містять інформації про перевізників;
4) витрати, що відображені підприємством на рахунку 941 «Витрати на дослідження і розробки» відповідають визначенню «нематеріальні активи» згідно пункту 7 П(с)БО 8 та підприємство має намір, технічну можливість та ресурси для доведення нематеріального активу до стану, у якому він придатний для реалізації або використання; можливість отримання майбутніх економічних вигод від реалізації або використання нематеріального активу. Отже, при проведенні розробок ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» мав намір отримати економічну вигоду, тобто можливість отримання грошових коштів від використання активів, а відтак фактично підприємством проведені розробки, результати яких слід відображати в балансі як нематеріальний актив. Відтак, в порушення пунктів 4, 6, 7 П(с)БО 8 Позивачем не відображено на балансі підприємства нематеріальний актив, а віднесено дані витрати до витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені;
5) підтвердженням факту купівлі товару (бензину, дизпалива) є розрахунковий документ за установленою формою на повну суму проведеної операції, який видається разом з одержаними нафтопродуктами, та в якому зазначається інформація пpo форму здійснення розрахунку. Таким чином відсутність підтвердження фактичного отримання нафтопродуктів (чеків з АЗС) вказує на те, що вказані операції не є господарською діяльністю платника податку;
6) з огляду на положення п. 198.5 ст. 198 ПК України ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» безпідставно не нарахувало податкові зобов`язання на вартість матеріалів та МШП, які не були використані в господарській діяльності, на загальну суму 97  272,00 грн., у тому числі за грудень 2016 року на суму 97  272,00 грн.;
7) податкове повідомлення-рішення від 03.07.2019 року №00001981400 в частині застосування штрафних санкцій за відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом 2 пункту 120-1.2 статті 120 ПК України, податкових накладних щодо паливно-мастильних матеріалів для заправки автомобілів та щодо виробничих матеріалів та малоцінних і швидкозношуваних предметів (МШП), на суму 112  785,00 грн. є правомірним.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.
Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1. ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
У відповідності до пункту 135.1 статті 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Згідно п. 137.1 ст. 137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.
Відповідно до пп. «б» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді вартості майна та харчування, безоплатно отриманого платником податку, крім випадків, визначених цим Кодексом для оподаткування прибутку підприємств.
Згідно п. 167.1 ст. 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. 
За правилами пп. пп. 168.1.1, 168.1.2, 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.
В силу положень ст. 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов`язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.
Особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок (абз. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України).
Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу. Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.
Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е)постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Пунктом 187.1 статті 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
Згідно пп. «а» п. 198.1, п. 198.2 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
За правилами п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 статті 198 ПК України регламентовано, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Також пунктом 198.5 статті 198 ПК України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених  підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних. 
З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
За приписами пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
У свою чергу, у відповідності до статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах, зокрема, превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.
Статтею 9 вказаного Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Аналогічні положення відображені у пункті 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88.
У контексті наведеного правового регулювання, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині протиправності податкових повідомлень рішень від 03.07.2019 року №00008871306 та №00008881306 у цілому, а також податкових повідомлень-рішень від 03.07.2019 року №00001971400 у частині податку на додану вартість за безоплатне харчування працівників в сумі 543  650,00 грн. та від 03.07.2019 року №00001981400 у частині штрафу на суму 271  355,50 грн. за нереєстрацію податкової накладної щодо безоплатного харчування працівників, судова колегія з урахуванням доводів апеляційної скарги ГУ ДПС у Чернігівській області, вважає за необхідне зазначити таке.
Так, на переконання Відповідача, отримані від ФОП ОСОБА_4 та від ФОП ОСОБА_5 комплексні обіди Позивачем безкоштовно надавалося у якості харчування своїм працівникам за системою «шведський стіл», однак, в порушення пунктів 185.1, 187.1, 188.1 ПК України, не нарахувалися податкові зобов`язання на операції з безоплатного харчування працівників товариства на загальну суму 543  650,00 грн., а також вартість харчування працівників не оподатковувался як додаткове благо.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що аналіз змісту вищезгаданих Колективних договорів дає обґрунтовані підстави стверджувати, що підприємством здійснювалася компенсація його працівникам обідів шляхом оплати ФОП ОСОБА_4 і ФОП ОСОБА_5 послуг з організації харчування за системою «шведський стіл» як вид соціальної пільги і гарантії. Сама по собі юридична особа не може споживати продукти харчування, а відтак отримувачами такої послуги є фізичні особи - працівника та гості підприємства.
Відповідно до пп. «в» пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 ПК України з метою оподаткування постачанням послуг, зокрема є постачання послуг іншій особі на безоплатній основі.
Згідно пп. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14 ПК України безоплатно надані товари, роботи, послуги: а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів; б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості; в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею.
Разом з тим, у межах спірних правовідносин відсутні підстави стверджувати, що відбувалося постачання послуг ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» іншим особам (працівникам та гостям підприємства) на безоплатній основі, оскільки товариство безпосередньо не є безоплатним постачальником даних послуг, як і не здійснює постачання послуг з організації харчування.
Як вірно зауважив суд першої інстанції, суми податку на додану вартість, нараховані (сплачені) підприємством платником податку у зв`язку з придбанням продуктів харчування для забезпечення безкоштовного харчування своїх працівників на умовах «шведський стіл», включаються до складу податкового кредиту такого підприємства за умови наявності відповідного документального підтвердження (податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, митні декларації, інші документи, передбачені підпунктом 201.11 статті 201 ПК України).
При цьому, якщо вартість зазначеного безкоштовного харчування включається до вартості товарів/послуг, операції з постачання яких є об`єктом оподаткування та пов`язані з отриманням доходів зазначеним підприємством, дані товари визнаються такими, що призначаються для використання/використані в господарській діяльності, і додаткового нарахування податкових зобов`язань за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 ПК України, не здійснюється.
Якщо вартість послуг з харчування не включається до вартості товарів/послуг, то дані товари/послуги визнаються такими, що постачаються безоплатно в межах господарської діяльності, а тому податкові зобов`язання нараховуються відповідно до пункту 185.1 статті 185 Кодексу, база оподаткування податком на додану вартість визначається згідно з пунктом 188.1 статті 188 ПК України. Податкові зобов`язання відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України також не нараховуються.
Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.
Таким чином судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що надання безкоштовного харчування працівникам передбачає наявність витрат підприємства на таку операцію, проте дає можливість не нараховувати зобов`язання з податку на додану вартість, користуючись правом на податковий кредит.
У свою чергу, як вірно підкреслено Чернігівським окружним адміністративним судом, безоплатна передача інших товарів, окрім продуктів харчування, у ході перевірки не встановлена.
Посилання Відповідача на неврахування судом першої інстанції індивідуальної податкової консультації ДФС України від 10.05.2017 року №96/6/99-99-15-03-02-15/ІПК судовою колегією оцінюється критично, оскільки згідно п. 52.2 ст. 52 ПК України індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. Доказів, що вказана індивідуальна податкова консультація надавалася саме Позивачу, Відповідачем не надано, а відтак її висновки не можуть враховуватися судом у межах даного спору. Крім того, викладені у листі ДФС України від 14.04.2017 року №661/2/99-99-15-03-02-10 відомості, на які також посилається ГУ ДПС у Чернігівській області у своїй апеляційній скарзі, не є визначальними при розгляді даної справи, оскільки листи ДФС України не входять до переліку джерел права та не належать до нормативних актів.
З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що безкоштовне харчування працівників за принципом «шведського столу» здійснювалося у межах господарської діяльності підприємства, а відтак не підлягало оподаткуванню податком на додану вартість згідно п. 198.5 ст. 198 ПК України. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.07.2019 №00001971400 у частині податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за безоплатне харчування працівників у сумі 543  650,00 грн. є обґрунтованими.
Відсутність обов`язку зі складання та реєстрації податкової накладної (розрахунку коригування) в Єдиному реєстрі податкових накладних на вказані вище послуги свідчить також і про правильність висновків суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення від 03.07.2019 року №00001981400 у частині штрафу за не реєстрацію податкової накладної щодо безоплатного харчування працівників у сумі 271  355,50 грн. підлягає скасуванню як задоволена похідна вимога.
З приводу донарахування контролюючим органом податку з доходів фізичних осіб (податкове повідомлення-рішення №00008871306) та військового збору (податкове повідомлення-рішення №00008881306), які, як правильно встановив суд першої інстанції, прийняті у зв`язку із встановленням одного порушення податкового законодавства щодо надання безоплатного харчування працівникам товариства, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
Абзацом «є» підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору.
Як вже було зазначено вище, відповідно до пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу), зокрема, у вигляді вартості майна та харчування, безоплатно отриманого платником податку, крім випадків, визначених цим Кодексом для оподаткування прибутку підприємств.
При цьому, аналіз змісту вже згаданих вище положень пп. пп. 168.1.1, 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України дає підстави стверджувати, що для нарахування вказаного виду податку податковим агентом необхідна персоніфікація отриманого доходу, тобто одержання доходу безпосередньо конкретним платником податку. Тобто, додаткове благо повинно бути персоніфікованим та пов`язано із конкретною фізичною особою - платником податків, створювати певні вигоди для такої особи, надаватися податковим агентом та бути виражене у формі коштів, матеріальних або нематеріальних цінностях, послугах чи інших видах доходу.
Як вже було зазначено вище, харчування працівників здійснювалось за принципом «шведського столу», що не вбачає можливості для чіткого визначення кількості спожитих продуктів конкретним працівником, без складання списків з зазначенням кількості наданих обідів конкретним працівникам, а відтак суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про неможливість визначення розміру додаткового блага кожного співробітника та унеможливлює ідентифікацію конкретних осіб, яким надано послуги з харчування.
Колегією суддів враховується, що під час визначення додаткового блага контролюючий орган повинен обов`язково вказувати фізичну особу - платника податків, у якої це благо виникає, та період, у який це додаткове благо виникло. Водночас, зі змісту акту перевірки вбачається, що ГУ ДФС у Чернігівській області взагалі не визначено конкретних фізичних осіб, у яких виникло додаткове благо та податковий період, у який це додаткове благо виникло, а лише у додатку №16 особою, у якої виникло додаткове благо у всіх податкових періодах, зазначено директора ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» - ОСОБА_6 .
Отже донарахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору здійснено не шляхом визначення податку з доходу, отриманого конкретною фізичною особою, а з суми, на яку постачальниками послуг з організації харчування надано обіди невизначеному колу працівників товариства, сплаченої ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент».
Такий підхід до визначення податкового зобов`язання податковим органом не ґрунтується на нормах Податкового кодексу України.
Враховуючи те, що в межах даної справи податковим органом не встановлено нарахування позивачем сум доходу у вигляді додаткового блага (чи включення таких сум до загального місячного (річного) доходу як інший дохід) за харчування кожному працівнику та такі суми не включалися до загальномісячного оподатковуваного доходу цих працівників, то об`єкт оподаткування та база оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором відсутні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30.10.2018 року у справі № 810/481/16 та у постанові від 10.06.2019 у справі №808/3611/16.
Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.07.2019 року №00008871306 та № 00008881306.
Щодо позиції суду першої інстанції, викладеної у п. 2 описової частини даної постанови, колегія суддів з урахуванням доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити таке.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності регламентовано Положенням (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318 (далі - П(с)БО 16).
Пунктом 7 П(с)БО 16 встановлено, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Відповідно до п. 11 П(с)БО 16 собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.
Згідно п. 13 П(с)БО 16 до складу прямих витрат на оплату праці включаються заробітна плата та інші виплати робітникам, зайнятим у виробництві продукції, виконанні робіт або наданні послуг, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
Пунктом 18 П(с)БО 16 передбачено, що до адміністративних витрат відносяться, зокрема, такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством -витрати на службові відрядження і утримання апарату управління підприємством та іншого загальногосподарського персоналу.
За правилами п. 23 П(с)БО 16 до складу елемента «Витрати на оплату праці» включаються заробітна плата за окладами й тарифами, премії та заохочення, матеріальна допомога, компенсаційні виплати, оплата відпусток та іншого невідпрацьованого часу, інші витрати на оплату праці.
Водночас, згідно п. 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 26 «Виплати працівникам», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.10.2003 року №601 (далі - П(с)БО 26), виплати працівникам включають поточні виплати, виплати при звільненні, виплати по закінченні трудової діяльності, виплати інструментами власного капіталу підприємства, інші довгострокові виплати. 
Поточні виплати працівникам включають: заробітну плату за окладами та тарифами, інші нарахування з оплати праці; виплати за невідпрацьований час (щорічні відпустки та інший оплачуваний невідпрацьований час); премії та інші заохочувальні  виплати, що підлягають сплаті протягом дванадцяти місяців по закінченні періоду, у якому працівники виконують відповідну роботу, тощо (п. 5 П(с)БО 26). 
Згідно п. п. 3, 7 П(с)БО 26 виплати за невідпрацьований час, що підлягають накопиченню, - виплати за невідпрацьований час, право на отримання яких працівником може бути використано в майбутніх періодах. Виплати за невідпрацьований час, що підлягають накопиченню, визнаються зобов`язанням через створення забезпечення у звітному періоді. 
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов`язання та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 року №20 (далі - П(с)БО 11).
Пунктом 13 П(с)БО 11 визначено, що забезпечення створюються для відшкодування наступних (майбутніх) операційних витрат на, зокрема, виплату відпусток працівникам. Суми створених забезпечень визнаються витратами (за винятком суми забезпечення, що включається до первісної вартості основних засобів відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби»).
Відповідно до абз. 2 п. 14 П(с)БО 11 сума забезпечення на виплату відпусток визначається щомісяця як добуток фактично нарахованої заробітної плати працівникам і відсотка, обчисленого як відношення річної планової суми на оплату відпусток до загального планового фонду оплати праці з урахуванням відповідної суми відрахувань на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до Інструкції про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку, активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 року №291 (далі - Інструкція №291), на рахунку 47 «Забезпечення майбутніх витрат і платежів» ведеться узагальнення інформації про рух коштів, які за рішенням підприємства резервуються для забезпечення майбутніх витрат і платежів і включення їх до витрат поточного періоду (за винятком суми забезпечення, що включається до первісної вартості основних засобів). За кредитом рахунку відображається нарахування забезпечень, за дебетом - їх використання.
Рахунок 47 «Забезпечення майбутніх витрат і платежів» має такі субрахунки, зокрема, 471 «Забезпечення виплат відпусток».
На субрахунку 471 «Забезпечення виплат відпусток» ведеться облік руху та залишків коштів на оплату чергових відпусток працівникам. Сума забезпечення визначається щомісячно як добуток фактично нарахованої заробітної плати працівникам і відсотку, обчисленого як відношення річної планової суми на оплату відпусток до загального планового фонду оплати праці. На цьому субрахунку також узагальнюється інформація про забезпечення обов`язкових відрахувань (зборів) від забезпечення виплат відпусток на відрахування на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що умовою включення витрат на виплату відпусток працівникам (виплати за невідпрацьований час, що підлягають накопиченню) до витрат є створення забезпечення (резерву) у звітному періоді. Попри те, що, як вірно підкреслено ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» в апеляційній скарзі, відпускні є складовою заробітної плати, можливість їх включення до складу собівартості реалізованої продукції безпосередньо залежить від ствердження забезпечення для відшкодування наступних (майбутніх) операційних витрат.
З урахуванням наведеного, нестворення Позивачем забезпечення (резерву) для виплати відпусток працівникам вказує на те, що останнім завищено: собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), у зв`язку з включенням до її складу нарахованих відпускних без створення забезпечення (резерву) для виплати відпусток працівникам на загальну суму 3  265  247,66 грн., у тому числі за 2016 рік на 90  011,78 грн., за 2017 рік - 3  175  235,88 грн.; адміністративні витрати, у зв`язку з включенням до її складу нарахованих відпускних без створення забезпечення (резерву) для виплати відпусток працівникам на загальну суму 945  203,27 грн., у тому числі за 2016 рік на 26  056,04 грн., за 2017 рік - 919  147,23 грн.; витрати на збут, у зв`язку з включенням до її складу нарахованих відпускних без створення забезпечення (резерву) для виплати відпусток працівникам на загальну суму 85  927,57 грн., у тому числі за 2016 рік - 2  368,73 грн., за 2017 рік - 83  558,84 грн.
Викладене, у свою чергу, свідчить про необґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.07.2019 року №00001961400 в указаній частині.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо непідтвердження належними і допустимими доказами факту отримання Позивачем послуг від ФОП ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 , судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Тобто, на виконання даного договору експедитор зобов`язується або виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу, у контексті чого посилання контролюючого органу на відсутність у згаданих суб`єктів транспортних засобів та інших виробничих потужностей, необхідних для виконання вказаних договорів, судовою колегією оцінюється критично, оскільки виконання умов таких договорів в частині перевезення вантажу не обов`язково повинно здійснюватися безпосередньо експедитором особисто.
Судом апеляційної інстанції враховується, що надані до матеріалів справи документи свідчать, що вони оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства та підтверджують факт виконання транспортно-експедиторських послуг Позивачу. При цьому, стверджуючи про відсутність в актах здачі-прийняття робіт відомостей, які є обов`язковими в силу положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суд першої інстанції не врахував, що всі надані акти містять відсилання до заявок. У свою чергу, у заявках міститься вся інформація щодо господарської операції та безпосереднього виконавця (водія) і транспортного засобу, а також обсягу послуг та їх вартості. Відтак, будучи нерозривно пов`язаними з актами здачі-прийняття робіт, заявки разом з ними дають можливість ідентифікувати господарські операцію у повному обсязі. У свою чергу, відсутність у міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) інформації саме про ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 як експедиторів з огляду на предмет укладених договорів не може бути свідченням того, що вказані особи не забезпечували надання послуг ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент».
З урахуванням наведеного, враховуючи вищевикладені положення ст. 134, 135, 137 ПК України, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пунктів 5-7 П(с)БО 16 витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.
З урахуванням наведеного, зважаючи на документальне підтвердження матеріалами справи надання Позивачу транспортно-експедиційних послуг ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильність відображення наступних відомостей:
2050 Звіту про фінансовий результат «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» на загальну суму 150,3 тис. грн., в тому числі за 2017 рік на 134,0 тис. грн., за  року на 2,5 тис. грн., за 2018 рік на 16,3 тис. грн. по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1 
2150 Звіту про фінансовий результат «Витрати на збут» на загальну суму 732,8 тис. грн., в тому числі за 2017 рік на суму 502,9 тис. грн., за І квартал 2018 року на суму 102,0 тис. грн., за півріччя 2018 року на суму 102,0 тис. грн., за 3 квартали 2018 року на суму 133,9 тис. грн., за 2018 рік на суму 229,9 тис. грн. по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1 
2050 Звіту про фінансовий результат «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» на загальну суму 332,6 тис. грн., в тому числі за 2017 рік - 332,6 тис. грн. по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_2 .
Відтак, висновок суду першої інстанції про документальне непідтвердження понесення Позивачем витрат саме у зв`язку з придбанням послуг в указаних суб`єктів господарювання, є помилковим, що свідчить про безпідставність відмови суду у визнанні протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.07.2019 року №00001961400 в частині донарахованих 158  958,00 грн. та 59  868,00 грн. основних зобов`язань з податку на прибуток приватних підприємств.
Щодо пункту 4 висновків суду першої інстанції, які окреслені в описовій частині даної постанови, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до Інструкції №291 на субрахунку 941 «Витрати на дослідження і розробки» ведеться облік витрат, пов`язаних з дослідженнями та розробками, що здійснює підприємство, якщо такі дослідження та розробки відповідають Положенню (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи» (далі - П(с)БО 8).
Згідно п. 20 П(с)БО 16 до інших операційних витрат включаються, зокрема, витрати на дослідження та розробки відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи».
Відповідно до п. 4 П(с)БО 8 дослідження - заплановані підприємствами/установами дослідження, які проводяться ними уперше з метою отримання і розуміння нових наукових та технічних знань; нематеріальний актив - немонетарний актив, який не має матеріальної форми та може бути ідентифікований; розробка - застосування підприємством/установою результатів досліджень та інших знань для планування і проектування нових або значно вдосконалених матеріалів, приладів, продуктів, процесів, систем або послуг до початку їхнього серійного виробництва чи використання.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 6 П(с)БО 8 придбаний або отриманий нематеріальний актив відображається в балансі, якщо існує імовірність одержання майбутніх економічних вигод, пов`язаних з його використанням, та його вартість може бути достовірно визначена.
Нематеріальний актив, отриманий в результаті розробки, слід відображати в балансі за умов, якщо підприємство/установа має: намір, технічну можливість та ресурси для доведення нематеріального активу до стану, у якому він придатний для реалізації або використання; можливість отримання майбутніх економічних вигод від реалізації або використання нематеріального активу; інформацію для достовірного визначення витрат, пов`язаних з розробкою нематеріального активу (п. 7 П(с)БО 8).
При цьому, згідно п. 8 П(с)БО 8 якщо нематеріальний актив не відповідає вказаним критеріям визнання, то витрати, пов`язані з його придбанням чи створенням, визнаються витратами того звітного періоду, протягом якого вони були здійснені без визнання таких витрат у майбутньому нематеріальним активом.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу, що за правилами п. 9 П(с)БО 8 не визнаються нематеріальним активом, а підлягають відображенню у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені, зокрема, витрати на дослідження.
Згідно пояснень Позивача, наведених в апеляційній скарзі, та які надавалися суду першої інстанції, ТОВ «ТММ- Енергобуд Менеджмент» утворене у 2016 році, а відтак вказані дослідження проводилися ним уперше та з метою отримання та розуміння нових наукових і технічних знань, а також розумінні перспектив їх упровадження в майбутньому. Надані до матеріалів справи Технічні висновки (т. 12 а.с. 218-242; т. 13 а.с. 1-193) дають підстави стверджувати, що підприємством здійснювалися саме дослідження, а не розробки, які б могли бути ідентифіковані як нематеріальний актив, який в силу вимог чинного законодавства повинен мати може бути об`єктом цивільних прав. Крім того, Відповідачем контролюючим органом не надано доказів, що проведені дослідження створили знання для планування і проектування нових або значно вдосконалених матеріалів, приладів, продуктів, процесів, систем або послуг до початку їхнього серійного виробництва чи використання, щоб відповідали критеріям, які П(с)БО 8 визначає для розробок як нематеріального активу.
З огляду на викладене, відображені підприємством на рахунку 941 «Витрати на дослідження і розробки» витрати не відповідають визначенню нематеріальні активи, а відтак не повинні були бути відображені ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» на балансі підприємства як нематеріальний актив. Відтак, на переконання судової колегії, Позивачем правомірно включено до складу інших операційних витрат результати проведених досліджень на загальну суму 37  746  444,34 грн., у тому числі за 2016 рік на суму 1  805  315,36 грн., за 2017 рік на суму 35  941  128,98 грн.
Посилання ГУ ДПС у Чернігівській області у відзиві на апеляційну скаргу на неврахування ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 року у справі №808/4080/17, судова колегія оцінює критично, оскільки у цій справі судом касаційної інстанції було наголошено на тому, що технічні умови є інтелектуальною власністю підприємства та підпадають під визначення нематеріального активу. У той час як у межах спірних правовідносин товариством уперше проводилися дослідження з метою отримання і розуміння нових наукових та технічних знань, а не з метою удосконалення роботи підприємства чи удосконалення існуючого нематеріального активу. Отже обставини справи №620/2092/19 та справи №808/4080/17 є відмінними.
Щодо посилання контролюючого органу на правову позицію Восьмого апеляційного адміністративного суду щодо особливостей бухгалтерського обліку нематеріальних активів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в силу ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 03.07.2019 року №00001961400 підлягає скасуванню в частині донарахування грошового зобов`язання на суму 6  794  360,00 грн.
Щодо податкових зобов`язань з податку на додану вартість на паливно-мастильні матеріали для заправки автомобілів, про необхідність нарахування яких вказав контролюючий орган та з яким погодився суд першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Відповідно до п. 2 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1442 (далі - Правила №1442), роздрібний продаж нафтопродуктів здійснюється через мережу автозаправних станцій (далі - АЗС), що призначені для відпуску споживачам нафтопродуктів. Продаж нафтопродуктів (крім бензину, дизельного палива, скрапленого вуглеводневого газу) у дрібній розфасовці здійснюється також через спеціалізовані магазини, що продають товари господарського вжитку.
Згідно п. 10 Правил №1442 розрахунки за продані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, талонів, відомостей на відпуск нафтопродуктів тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з нафтопродуктами споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ за установленою формою на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару. У розрахунковому документі зазначається інформація пpo форму здійснення розрахунку. Розрахунки за продані нафтопродукти із застосуванням згідно з договорами талонів чи відомостей на відпуск нафтопродуктів здійснюються виключно через установи банків. 
Відповідно до пункту 34 Правил №1442 заправка автомобілів та інших транспортних засобів населенню провадиться оператором АЗС через паливо-, масло- та газороздавальні колонки.
З вищезазначених норм випливає, що через мережу АЗС здійснюється саме роздрібний продаж нафтопродуктів, оскільки відпуск пального відбувається через паливо-, масло- та газороздавальні колонки кінцевому споживачу.
Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 року у справі №813/4238/15 та від 17.04.2018 року у справі №820/9931/15.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, у даному випадку підтвердженням факту купівлі товару (бензину, дизпалива) є розрахунковий документ за установленою формою на повну суму проведеної операції, який видається разом з одержаними нафтопродуктами, та в якому зазначається інформація пpo форму здійснення розрахунку.
Отже факт відпуску Позивачу ПП «Фірма «Лілія» нафтопродуктів через АЗС має бути підтверджений відповідним розрахунковим документом, натомість такі документи ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» до матеріалів справи та у ході перевірки не надані.
Викладене, у свою чергу, свідчить про правильність позиції суду першої інстанції щодо того, що відсутність підтвердження фактичного отримання нафтопродуктів (чеків з АЗС) вказує на те, що вказані операції вчинені поза межами господарської діяльності платника податку.
За таких обставин суд дійшов висновку, що ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» було використано придбане пальне поза межами господарської діяльності підприємства, що свідчить про порушення Позивачем пункту 198.5 статті 198 ПК України у зв`язку з ненарахуванням податкових зобов`язань з податку на додану вартість на загальну суму 128  298,00 грн.
Аналогічна позиція щодо застосування вказаних правових норм викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 620/4196/18.
Щодо висновків суду першої інстанції про безпідставне ненарахування ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» податкових зобов`язань з податку на додану вартість на виробничі матеріали та МШП, не використані в господарській діяльності (п. 6 висновків суду першої інстанції), судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Як вбачається з матеріалів справи, у відповідь на запит ГУ ДФС у Чернігівській області від 16.05.2019 року №7207/10/25-01-14-01-06 щодо напрямків використання вказаних матеріалів і МШП ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» листом від 20.05.2019 року №2005/19 повідомило контролюючий орган, що на період становлення виробництва на підприємстві, тобто до моменту початку виробництва готової продукції, відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 1.3, 2.1, 2.15 Методичних рекомендацій щодо облікової політики підприємства, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 27.06.2013 року №635, витрати, понесені у зв`язку з: амортизацією необоротних активів загальновиробничого призначення; витрати на оплату праці та соціальне страхування, забезпечення спецодягом робітників загальновиробничого призначення; витрати на перевезення та харчування робітників; витрати на утримання необоротних активів загальновиробничого призначення тощо, вважаються іншими витратами загальногосподарського призначення, оскільки по своїй суті не є пов`язаними із собівартістю готової продукції. Після початку виробництва готової продукції зазначені витрати класифікуються відповідно до встановленого цим наказом переліку та складу загальновиробничих витрат. У зв`язку з вказаним ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» витрати визнані адміністративними та відображені на рахунку 92».
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що аналіз змісту переліку матеріалів, віднесених Позивачем до складу адміністративних витрат (Дт 92 «Адміністративні витрати» Кт 201 «Сировина і матеріали» та Дт 92 «Адміністративні витрати» Кт 22 «МШП»), які досліджувалися контролюючим органом у ході перевірки, дають підстави вважати, відповідні витрати були пов`язані з обслуговування виробничого процесу, пов`язаного з тим, що підприємство розпочало свою господарську діяльність у 2016 році. Контролюючим органом на спростування пояснень платника податків, наведених у листі від 20.05.2019 року №2005/19, не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що матеріали та МШП були використані ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» поза межами господарської діяльності суб`єкта господарювання. Викладене, у свою чергу, за умови недоведеності зворотного, виключає можливість донарахування Позивачу грошового зобов`язання з податку на додану вартість на підставі пп. «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України за грудень 2016 року на суму 97  272,00 грн., що було залишено поза увагою суду першої інстанції.
Відтак, податкове повідомлення-рішення від 03.07.2019 року №00001971400 підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині основного зобов`язання в сумі 97  272,00 грн.
Щодо висновків суду першої інстанції, про які зазначено у п. 7 описової частини даної постанови, судова колегії, з урахуванням вищенаведеного, вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно абз. 1 п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Положеннями абз. 2 п. 120-1.2 ст. 120-1 ПК України передбачено, що відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою), що зазначена у податковому повідомленні - рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено.
Системний аналіз неведених правових норм дає підстави для висновку, що використання платником податків певних активів поза межами його господарської діяльності зумовлює виникнення в нього зобов`язання скласти та зареєструвати відповідну податкову накладну і обчислити за нею його податкові зобов`язання. У свою чергу, використання активів безпосередньо у господарській діяльності платника виникнення таких зобов`язань не тягне.
Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 року у справі № 620/3739/18.
Як було встановлено раніше, доказів використання у власній господарській діяльності придбаного у ПП «Фірма «Лілія» пального матеріали справи не містять, у зв`язку з чим контролюючий орган, як вірно зазначив суд першої інстанції, прийшов до правильного висновку про виникнення у ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» податкового зобов`язання зі сплати податку на додану вартість у розмірі 128  298,00 грн. та, відповідно, обов`язку з реєстрації податкових накладних на вказану суму.
Судом першої інстанції було встановлено, що Позивач не заперечує того факту, що податкові накладні щодо паливно-мастильних матеріалів для заправки автомобілів не складалися та не реєструвалися в Єдиному реєстрі податкових накладних, а відтак є правомірним висновок щодо правомірності податкового повідомлення - рішення від 03.07.2019 року №00001981400 в частині застосування штрафних санкцій за відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом 2 пункту 120-1.2 статті 120 ПК України, податкових накладних щодо паливно-мастильних матеріалів для заправки автомобілів на суму 64  149,00 грн.
Разом з тим, з огляду на підтвердження використання у господарській діяльності витрат матеріалів та МШП, судова колегія, з огляду на наведене вище правове регулювання, вважає помилковим позицію суду першої інстанції про правомірність нарахування штрафних санкцій Позивачу згідно податкового повідомлення-рішення від 03.07.2019 року №00001981400 на суму 48  636,00 грн.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що судовою колегією при розгляді і вирішення справи не враховувалися висновки експертного дослідження від 31.01.2020 року №484/20-72/3034/20-72/3035/3036/20-71 з огляду на те, що обов`язковою вимогою до висновку експерта є те, що в ньому має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ч. 7 ст. 101 КАС України). Відсутність відповідного застереження у згаданому експертному дослідженні унеможливлює врахування його як доказ з підстав недотримання ч. 1 ст. 74 КАС України щодо допустимості доказів. 
Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18.
При цьому, судовою колегією враховується, що згідно п. 4.23 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, висновок експертного дослідження складається за структурою і змістом висновку експерта, за такими винятками: у вступній частині висновку зазначається, хто і коли звернувся до установи чи безпосередньо до експерта із замовленням про проведення дослідження; опускається запис, який стосується відповідальності особи, що проводить дослідження, за надання завідомо неправдивого висновку.
Разом з тим, приписами Кодексу адміністративного судочинства України як акту вищої юридичної сили, встановлено обов`язкові вимоги щодо експертного дослідження, яке надається до суду.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в частині донарахування Позивачу податку на прибуток за наслідками господарських операцій з ФОП ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 , зменшення витрат на суму витрат з дослідження, та донарахування грошового зобов`язання з податку на додану вартість за використання підприємством матеріалів і МШП, що має своїм наслідком скасування судового рішення у відповідній частині.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ГУ ДПС у Чернігівській області - залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ТОВ «ТММ-Енергобуд-Менеджмент» задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині.
Крім іншого, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат та стягнення з ГУ ДПС у Чернігівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог (76,78%), в сумі 36  873,60 грн., з яких 14  749,44 грн. за подання позову та 22  124,16 грн. за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТММ-Енергобуд Менеджмент» - задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03 липня 2019 року:
- №00001971400 в частині податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за ненарахування податкових зобов`язань на виробничі матеріали і малоцінні та швидкозношувані предмети у сумі 97  272,00 грн.;
- №00001981400 в частині штрафу за реєстрацію податкових накладних щодо виробничих матеріалів і малоцінних та швидкозношуваних предметів у сумі 48  636,00 грн.;
- №00001961400 в частині податку на прибуток приватних підприємств на суму 7  013  186,00 грн. за податковим зобов`язанням та на суму 1  753  296,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.
Прийняти в указаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково:
Визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управлінням ДФС у Чернігівській області податкові повідомлення-рішення від 03 липня 2019 року:
- №00001971400 в частині податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за ненарахування податкових зобов`язань на виробничі матеріали і малоцінні та швидкозношувані предмети у сумі 97  272,00 грн.;
- №00001981400 в частині штрафу за реєстрацію податкових накладних щодо виробничих матеріалів і малоцінних та швидкозношуваних предметів у сумі 48  636,00 грн.;
- №00001961400 в частині податку на прибуток приватних підприємств на суму 7  013  186,00 грн. за податковим зобов`язанням та на суму 1  753  296,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року - залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області (14000, м. Чернігів, вул. Реміснича, 11, код ЄДРПОУ 43143966) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (14000, м. Чернігів, вул. Пушкіна, 34-а, офіс 2, код ЄДРПОУ 40848765) підлягають витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 36  873 (тридцять шість тисяч вісімсот сімдесят три) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                          Л.В. Губська

                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 26» лютого 2020 року.