Постанова
Іменем України
 
23 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 328/3068/17
провадження № 61-10413св19
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
треті особи: Новенська сільська рада Токмацького району Запорізької області, Токмацька районна державна нотаріальна контора,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року у складі судді Новікової Н. В. і постанову Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися у суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просили встановити нікчемність заповіту, складеного від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого 05 червня                 1997 року секретарем виконавчого комітету сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Пилипенко Н. М. за реєстровим № 79. 
Позов мотивований тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_4 . Позивачі звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщина. Від нотаріуса їм стало відомо про наявність спірного заповіту. Вважають спірний заповіт нікчемним, оскільки з його змісту невідомо, якою посадовою особою він посвідчений, заповіт має незастережені виправлення.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року відмовлено в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заповіт посвідчений повноважною особою, посвідчувальний напис містить підпис посадової особи та гербову печатку виконавчого комітету Новенської сільської Ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області, заповіт виготовлено на бланку, виданому нотаріусом, тому недоліки посвідчувального напису є незначними та застереженими посадовою особою, яка посвідчила спірний заповіт. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заповіт і посвідчувальний напис складені на одному типографському бланку друкарським способом. Посвідчувальний напис містить виправлення у даті посвідчення спірного заповіту та у назві посади ОСОБА_5 , між тим вказані обставини не є беззаперечними підставами для визнання заповіту нікчемним. Докази, на підтвердження того, що ОСОБА_5 була неуповноваженою собою, позивачами судами першої та апеляційної інстанції не надані.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21 травня 2019 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку у Верховний Суд касаційну скаргу на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року.

Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що у суді першої інстанції суддя             Андрущенко О. Ю., який прийняв справу до провадження після закінчення повноважень судді Погрібної О. М., всупереч нормам процесуального права виніс ухвалу про проведення повторного підготовчого засідання у справі, встановив строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 28 вересня 2018 року суд під головуванням ОСОБА_6 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 19 жовтня 2018 року у зв`язку з закінченням повноважень судді Андрущенко О. Ю. справу прийняла до свого провадження суддя Новікова Н. В. та призначила у справі підготовче засідання на 22 листопада 2018 року, строк для подання відзиву не встановлювався. 22 листопада 2018 року суд всупереч частинам четвертої і п`ятої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) на підставі усного клопотання представника відповідача без обґрунтування поважності несвоєчасного надання доказів відповідачем, без встановлення додаткового строку шляхом винесення ухвали, оголосив перерву у підготовчому засіданні для надання представником відповідача додаткових доказів. Апеляційний суд не дав належної оцінки цьому факту. 
Суд першої інстанції, приймаючи як доказ всупереч частині восьмій статті 83 ЦПК України копію рішення виконавчого комітету Новенської сільської Ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області від 28 березня 1985 року № 15 «Про покладення обов`язків на здійснення нотаріальних дій на ОСОБА_5 » не надав належну оцінку тому факту, що це рішення приймалося за часів               Української РСР за чинним на той час законодавством, а саме відповідно до Законів Української РСР «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року та «Про сільську Раду народних депутатів Української РСР». 
Судом першої інстанції не враховано, що за період з 1990 по 1997 роки приймалося законодавство, яке регламентувало діяльність державних органів і органів місцевого самоврядування, а також нотаріусів щодо порядку здійснення нотаріальних дій, зокрема: Закони України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», «Про нотаріат», наказ Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України». Зазначені обставини встановлені апеляційним судом. 
У частині четвертій статті 1 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 38 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Крім того, судом не враховано, що відповідно до                          статті 31 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», який діяв на момент складення оспорюваного заповіту, виконавчий комітет утворюється Радою на строк її повноважень і формується одноосібно головою Ради у складі заступника (заступників) голови, керуючого справами (секретаря) і членів виконавчого комітету. По закінченні повноважень Ради виконавчий комітет зберігає свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету. Чергові місцеві вибори в Україні проводились у березні 1990 року та у березні 1994 року. Тому повноваження попередніх членів виконавчого органу сільської ради припинилися одночасно з обранням нового складу виконавчого органу сільської ради. Отже, з припиненням повноважень і подальшим новим обранням необхідно поновлювати покладені обов`язки, у тому числі з урахуванням зміни норм права. 
Зазначене спростовує правильність висновків судів про те, що заповіт посвідчений уповноваженою особою, а саме секретарем виконавчого комітету сільської Ради Пилипенко Н. М., з посиланням на рішення, датоване 28 березня 1985 року. 
Судами не враховано відповідь Державного архіву Запорізької області про відсутність у архівних справах рішень виконавчого комітету Новенської сільської ради про покладення обов`язків з виконання нотаріальних функцій у 1997 року. 
Судами не надано оцінку відсутності другого примірника заповіту в архівних справах Запорізького державного нотаріального архіву як єдиної архівної установи, що має право на зберігання документів з вчинення нотаріальних дій. 
Виправлення у заповіті не є застереженими, оскільки не містять необхідних: підпису посадової особи, яка здійснила виправлення, печатку органу, що видав документ, поряд із місцем виправлення. Отже, неможливо встановити ким і коли внесені такі виправлення, як наслідок - встановити коли посвідчений заповіт - 06 чи 05 червня 1997 року.
У тексті посвідчувального напису зазначено, що текст заповіту посвідчено секретарем виконавчого комітету сільської Ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області, проте назва посади особи, яка підписувала посвідчувальний напис, зазначено - Голова виконавчого комітету Ради народних депутатів. 
У тексті заповіту є непрокреслені рядки, що надає можливість сумніватися у кваліфікації особи, яка посвідчила заповіт.  
Позиції інших учасників 
У серпні 2019 року відповідач ОСОБА_3 надіслав засобами поштового зв`язку у Верховний Суд відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив мотивований тим, що не відповідають дійсності твердження позивача про те, що суддя першої інстанції надав строк для подання додаткових доказів з порушенням норм процесуального права. Суд керувався при цьому частиною дванадцятою статті 33, частиною першою статті 122 ЦПК України, визнавши поважними причини неподання доказів відповідачем у визначений законом строк, враховуючи, що подання доказів допускається лише у підготовчому засіданні, суддя першої інстанції виніс ухвалу про проведення повторного підготовчого засідання з метою повного та всебічного розгляду справи. Порушень з боку суду першої інстанції апеляційним судом не виявлено. 
Наявність формальних помилок при складенні заповіту, на які посилаються позивачі, не свідчить про нікчемність заповіту, не спростовує презумпцію правомірності правочину, оскільки заповідач була дієздатна, мала право на складення заповіту, письмова форма заповіту дотримана, заповіт підписано власноруч заповідачем у присутності посадової особи, заповіт відповідає волі заповідача та був зареєстрований у встановленому порядку.
Позивачами не доведено належними доказами нікчемність заповіту. Доводи касаційної скарги про порушення порядку та форми посвідчення заповіту були предметом дослідження та оцінки судами попередніх інстанцій, які на підставі оцінки доказів дійшли висновку про відсутність підстав вважати заповіт нікчемним. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Фактичні обставини, встановлені судом 
ОСОБА_4 є матір`ю позивачів та відповідача, що підтверджується їх свідоцтвами про народження та про укладення шлюбів.
05 червня 1997 року у селі Новому ОСОБА_4 склала заповіт, в якому заповіла все своє майно відповідачу 
ОСОБА_3 посвідчений 05 червня 1997 року ОСОБА_5 - секретарем виконавчого комітету сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області та зареєстрований у реєстрі за № 79
Заповіт містить виправлення у даті посвідчення та у найменуванні посади особи, яка його посвідчила. 
Відповідно до довідки виконавчого комітету Очеретуватської сільської ради від   08 листопада 2017 року № 722 ОСОБА_4 зареєстрована та проживала по день смерті в будинку АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Сторони подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті матері  ОСОБА_4 
25 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток квартири АДРЕСА_2 , що належав спадкодавцю на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Токмацької районної ради народних депутатів 30 травня 1995 року № 98.
25 жовтня 2017 року зареєстроване право власності відповідача ОСОБА_3 на зазначене нерухоме майно.
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 06 грудня                      2017 року у цивільній справі № 328/2603/17 визнане за ОСОБА_3 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла                 ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 5/6 частин земельної ділянки площею 7,3821 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новенської сільської ради Токмацького району Запорізької області, яка належала померлій ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 25 травня 2010 серії ЯК № 824786. Рішення набрало законної сили 19 грудня 2017 року.
23 лютого 2018 року зареєстроване право власності відповідача ОСОБА_3 на 5/6 часток земельної ділянки з кадастровим № 2325282400:02:002:0061 площею 7,3821 га., цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новенської сільської ради Токмацького району Запорізької області на підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2017 у справі                  № 328/2603/17.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Новенської сільської Ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області від 28 березня 1985 року № 15 «Про покладення обов`язків на здійснення нотаріальних дій на ОСОБА_5 » обов`язки на здійснення нотаріальних дій у Новенській сільській Раді народних депутатів покладені на секретаря виконкому сільської Ради Пилипенко Н. М. 
Згідно з листом Державного архіву Запорізької області від 09 лютого 2018 року  № 01-32/С-0320 у протоколах сесій і засідань виконавчого комітету Новенської сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області за 1997 рік рішення про покладення обов`язків щодо здійснення нотаріальних дій на посадових осіб виконавчого комітету відсутнє.
Відповідно до листа Новенської сільської ради від 08 червня 2018 року № 227 станом на 05 червня 1997 року на посаді голови ради працювала                       ОСОБА_7 , на посаді секретаря ради - Пилипенко Н. М.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Аргументи касаційної скарги щодо протиправного кількаразового проведення судом першої інстанції підготовчого провадження суперечать частині дванадцятій статі 33 ЦПК України, відповідно до якої у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. 
Необґрунтованим є довід касаційної скарги про протиправне прийняття судом першої інстанції доказів, наданих у підготовчому засіданні представником відповідача.
Відповідно до матеріалів справи 05 листопада 2018 року позивачем через канцелярію суду подано уточнену позовну заяву. 
22 листопадна 2018 року у судовому засіданні оголошено перерву для надання представником відповідача ОСОБА_8 витребуваного нею доказу.
29 листопада 2018 року представник відповідача ОСОБА_8 подала через канцелярію суду заяву про долучення до матеріалів справи копії адвокатського запиту до Державного архіву Запорізької області та відповідь на нього щодо надання копії рішення виконавчого комітету Новенської сільської ради від                     28 березня 1985 року про повноваження секретаря цієї ради на вчинення нотаріальних дій. 
У частинах четвертій і п`ятій статті 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
З огляду на це, суд першої інстанцій вирішив питання щодо проведення підготовчого провадження та долучення доказів з дотриманням норм процесуального права.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Згідно з частиною першою, другою статті 524 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), що був чинним на час складення заповіту, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
У статті 534 ЦК УРСР передбачалося, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.
Відповідно до статті 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
У статті 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Згідно з ч. 2, 4 ст. 1 Закону №3425-XII вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів.
У пункті 1 частини другої статті 37 Закону України від 02 вересня 1993 року                 № 3425-XII «Про нотаріат» передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, посвідчують заповіти.
Відповідно до статті 56 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII«Про нотаріат» нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу чи іншій посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії.
У пункті 2 розділу І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від                     25 серпня 1994 року № 22/5 (далі - Інструкції № 22/5), що була чинною на час складення заповіту, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.
Згідно з пунктом 18 розділу ІІ Інструкції № 22/5 нотаріальне посвідчення здійснєються шляхом вчинення посвідчувального напису на документі, який підписується посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів. Текст посвідчувального напису може бути надрукований на друкарській машинці або написаний чорнилом від руки ясно, чітко, без підчисток, вільні місця повинні бути прокреслені, дописки та інші виправлення - застережені. Для вчинення посвідчувальних написів можуть застосовуватися штампи з текстом відповідного напису. Посвідчувальний напис на заповіті вміщується після підпису громадянина на тій же сторінці чи на звороті документа. Якщо посвідчувальний напис не вміщується на відповідному документі, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа аркуші паперу.
Спірний заповіт та посвідчувальний напис складені на одному типографському бланку друкарським способом, посвідчувальний напис містить виправлення у даті посвідчення спірного заповіту та у назві посади ОСОБА_5 . Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ці обставини не є беззаперечними підставами для нікчемності заповіту.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час подання позову, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Позивач обрав способом захисту встановлення нікчемності заповіту, складеного  від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого 05 червня                1997 року секретарем виконавчого комітету сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Пилипенко Н. М. за реєстровим №79.
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 236 ЦК України передбачає, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.Спосіб захисту щодо встановлення нікчемності правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17,провадження № 12-304гс18).
Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.
Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, а в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами попередніх інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді: | В. М. Ігнатенко   В. С. Жданова
| В. О. Кузнєцов