П О С Т А Н О В А
Іменем  України
 
4 грудня 2019 року           
м. Київ                                                                      
 
Справа № 826/18877/16
Провадження № 11-368апп19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л.,  Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» (далі - ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп»), про визнання протиправним та скасування рішення
за касаційними скаргами ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та Фонду на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року (суддя Кузьменко В. А.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року (судді Василенко Я. М., Кузьменко В. В., Шурко О. І.),
УСТАНОВИЛА: 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої  ОСОБА_3 звернулись до суду першої інстанції з позовом, у якому просили захистити права власника квартири та малолітньої дитини, визнавши протиправним та скасувавши рішення виконавчої дирекції Фонду від 31 жовтня 2016 року № 2280 в частині лота Q3920542926b11 під назвою «Право вимоги за кредитним договором від 27 травня 2011 року № К-3911011, укладеним із фізичною особою».
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 30 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року, позов задовольнив.
Не погодившись із такими судовими рішеннями, 15 березня 2018 року ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», а 13 квітня 2018 року Фонд подали касаційні скарги про скасування постанов Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року та прийняття нового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог. 
На обґрунтування касаційної скарги ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» зазначає, що предметом вирішення судами у справі фактично було право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення виконання таких вимог. Після заміни кредитора у зобов`язанні, яке випливає з кредитного та іпотечного договорів, подальше оспорювання відступлення права вимоги має відбуватися за правилами цивільного судочинства. Переконує, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства. Правовідносини, які виникли між сторонами, фактично стосуються стягнення у зобов`язальних відносинах, а значить не є публічно-правовими. 
У касаційній скарзі Фонд покликається на те, що суди належним чином не дослідили фактичні обставини у справі щодо припинення основного зобов`язання шляхом належного виконання зобов`язання за кредитним договором або факт завершення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання в порядку, визначеному законодавством. Не погоджується з висновками судів щодо подвійної реалізації банком права вимоги за кредитним договором до того, як він став неплатоспроможним, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору. 
ОСОБА_1   у відзивах на касаційні скарги ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та Фонду зазначає про те, що наведені у касаційних скаргах доводи є надуманими та такими, що не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень. Просить касаційні скарги ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та Фонду залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 4 квітня 2018 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», серед іншого, оскаржує судові рішення першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 квітня 2019 року справу передано судді Великої Палати Верховного Суду Саприкіній І. В.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 22 квітня 2019 року прийняла цю справу до розгляду та призначила її розгляд в порядку письмового провадження. 
7 червня 2019 року згідно з розпорядженням керівника апарату Верховного Суду № 16/0/30-19, виданим на підставі рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 12 «Про дострокове вибуття судді  Саприкіної І. В. зі складу Великої Палати Верховного Суду», відповідно до підпункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, та пункту 3.2 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8, призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 7 червня 2019 року справу передано судді Великої Палати Верховного Суду Прокопенку О. Б.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах, установлених статтею 341 КАС, наведені в касаційних скаргах та відзивах на них доводи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційні скарги ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та Фонду підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Як установили суди попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири загальною площею 105 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання від 12 вересня 2016 року за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання-перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована та проживає малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якої є мати - ОСОБА_2 .
Між ПАТ «Дельта банк» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір від 27 травня 2011 року № К-3911011, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 1 600 000 грн з кінцевим терміном повернення до 26 травня 2016 року включно на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору забезпеченням позичальником виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: повторна іпотека квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 105 кв. м.
Між сторонами укладено іпотечний договір від 27 травня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_1 (іпотекодавець) передала ПАТ «Дельта банк» (іпотекодержатель) в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 105 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі постанови Правління Національного банку України від 2 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 2 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».
Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта банк», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Дельта банк» Кадирову В. В. на два роки - з 5 жовтня 2015 року по 4 жовтня 2017 року включно.
Таким чином, оскаржуване рішення Фонду прийнято у процедурі виведення з ринку неплатоспроможного банку - ПАТ «Дельта банк», який має забезпечені іпотекою кредиторські вимоги до ОСОБА_1 
Позивачі, вважаючи рішення виконавчої дирекції Фонду від 31 жовтня 2016 року № 2280 в частині лота Q3920542926b11 під назвою «Право вимоги за кредитним договором № К-3911011 від 27 травня 2011 року, укладеним з фізичною особою» протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулись до суду першої інстанції із цим позовом.
Суди, задовольняючи позовні вимоги, дійшли висновку про те, що рішення Фонду від 31 жовтня 2016 року № 2280 «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта банк» в частині, що стосується права вимоги за кредитним договором № К-3911011 від 27 травня 2011 року, укладеним із ОСОБА_1 .» є протиправним виходячи з того, що відчуження права на предмет забезпечення за кредитним договором - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована та мешкає ОСОБА_2 із малолітньою дитиною, здійснено без дозволу органу опіки і піклування. Крім того, на час розгляду судами оскаржуваних рішень питання пред`явлення вимоги за кредитним договором вже було вирішено і підстав для його відступлення не було, оскільки приватним нотаріусом вже вчинено виконавчий запис про звернення стягнення на спірне майно, а рішенням постійно чинного Третейського суду при Асоціації українських банків від 12 жовтня 2012 року вирішено стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором.
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Пункт 1 частини першої статті 3 КАС справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 чинного КАС, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Закон України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) визначає правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цей Закон також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. 
Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.
Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків.
Водночас у розумінні Закону № 4452-VI неплатоспроможним є банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення його до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність». Ліквідацією банку є процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до законодавства (пункти 6 і 8 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI).
За змістом частин першої та п`ятої статті 34 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
За частиною першою статті 36 Закону № 4452-VI з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. 
Відповідно до частини першої статті 48 Закону № 4452-VI Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку, приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку, здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом.
Частиною сьомою статті 51 Закону № 4452-VI передбачено, що порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Виконавча дирекція Фонду приймає рішення, зокрема, про: затвердження переліку майна банку, що не підлягає продажу; затвердження умов відкритих торгів (у тому числі аукціонів, що проводяться за методами підвищення та/або зниження ціни і без обмеження мінімальної ціни продажу майна), зокрема, розмірів гарантійного внеску, лота та кроку аукціону, порядку зниження ціни, встановлення або відмови від встановлення мінімальної ціни продажу; проведення відкритих торгів (аукціонів) уповноваженою особою Фонду або торговельним посередником, біржею тощо, у тому числі у разі продажу пулів активів, сформованих за рахунок майна кількох банків.
Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Такий правовий статус Фонду, визначений Законом № 4452-VI, дає підстави для висновку про те, що Фонд як юридична особа публічного права може бути суб`єктом як публічно-правових, так і приватноправових правовідносин. При цьому в приватноправових відносинах, якими є здійснення функцій органу управління банку, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, чи банку, який ліквідується, Фонд не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 3 КАС.
Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що визначений статтею 3 Закону № 4452-VI правовий статус Фонду, відповідно до якої він є, зокрема, юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні, - не впливає на правовий статус банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію або щодо якого розпочато процедуру ліквідації, оскільки Фонд розпоряджається майном такого банку від імені останнього й у межах виконання покладених на нього законодавством функцій щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та не здійснює в цій частині жодних владних управлінських функцій.
Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 23 січня 2019 року (справи № 803/1273/16, 826/6762/18).
Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати як суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, так і сутність (характер) таких правовідносин. 
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, предметом позову у цій справі є рішення виконавчої дирекції Фонду від 31 жовтня 2016 року № 2280 про проведення відкритих торгів з продажу активів - прав вимог за кредитами ПАТ «Дельта банк» в частині лота Q3920542926b11 під назвою «Право вимоги за кредитним договором від 27 травня 2011 року № К-3911011, укладеним із фізичною особою».
Оскільки позивачі оскаржують рішення Фонду, прийняте ним не як суб`єктом владних повноважень, а як органом управління банком, який здійснює заходи щодо продажу майна банку, що ліквідується, такий спір не є публічно-правовим. 
Спірні правовідносини виникли між фізичними особами  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Фонду, треті особи: ПАТ «Дельта банк», ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп».
Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
На підставі статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами частини першої статті 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Беручи до уваги наведене та враховуючи суб`єктний склад учасників справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
За нормами частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 КАС. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги (стаття 354 КАС). 
Пунктом 5 частини першої статті 349 цього ж Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Отже, постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.
2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року та постанову  Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року скасувати, провадження у справі закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко
Судді: | Н. О. Антонюк | О. Р. Кібенко
| Т. О. Анцупова | В. С. Князєв
| С. В. Бакуліна | Л. М. Лобойко
| В. В. Британчук | Н. П. Лященко
| Ю. Л. Власов | В. В. Пророк
| М. І. Гриців | Л. І. Рогач
| В. І. Данішевська | О. М. Ситнік
| Ж. М. Єленіна | О. С. Ткачук
| О. С. Золотніков | В. Ю. Уркевич
| | О. Г. Яновська