Справа № 127/20920/19
Провадження № 22-ц/801/146/2020
Категорія: 75
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,
суддів Міхасішина І.В., Матківської М.В., 
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сичука М.М. в місті Вінниці,
у справі № 127/20920/19 за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,  

встановив:
У липні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.
Позовна заява мотивована тим, що 12.02.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб у відділі РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області. Впродовж сімейного життя у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак за сумісного життя стосунки між сторонами погіршилися. Відповідач не міг жити із немовлям в одному приміщенні, також йому заважав і старший син позивача. Це призвело до того, що відповідач періодично ночував не вдома. Подружні відносини фактично припинилися. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.10.2011 шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Замостянського районного суду від 14.12.2011 було присуджено аліменти на користь ОСОБА_3 .
Позивач зазначила, що враховуючи її матеріальний стан їй довелося виїжджати за кордон на заробітки. Перебуваючи за межами України на заробітках, позивач знайшла чоловіка, з яким спілкувалась тривалий час, а згодом вступила із ним у шлюб 16.11.2018. З моменту розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні дитини відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною. У той же час в Бельгії нею передчасно створено для малолітнього сина відповідні умови для здорового розвитку та проживання. Любляча сім`я та перспективи розвитку у європейській країні сприяють бажанням та найкращим можливостям дитини.
Просила суд надати їй дозвіл на виїзд за кордон із малолітнім сином ОСОБА_3 на постійне проживання до Бельгії .
В суді першої інстанції позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі.
Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали з підстав того, що надання дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.
Представник Служби у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації згідно заяви просив слухати справу у його відсутність.
Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судовому засіданні при вирішенні спору просив врахувати в першу чергу інтереси дитини, зазначивши, що задоволення позову в спосіб, який просить позивач, усунить батька від виховання дитини.
Малолітній син сторін ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що йому добре зараз з матір`ю в іншій країні, де створені умови для його проживання. Вказав, що має намір на канікули приїжджати до батька та інших рідних.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації, Службу у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов  ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги саме інтереси дитини, його бажання, перспективи, піклування про нього з народження та його виховання лише матір`ю, можливість проживання та навчання за кордоном, його здібності. Судом не враховано, що при проживанні з матір`ю, ОСОБА_6 не буде позбавлений батьківського нагляду та піклування. Чинне законодавство не забороняє виїзд дитини за кордон без супроводу батька та його дозволу більше ніж один раз. Суд самоусунувся від об`єктивного, повного та в інтересах дитини розгляду справи.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходив.
Подана 03.01.2020 заява ОСОБА_1 до апеляційної скарги, яка по суті є зміною апеляційної скарги, апеляційним судом залишена без розгляду у зв`язку з поданням її поза межами строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав. При цьому сторони в судовому засіданні не досягли згоди щодо того, яким чином буде батько брати участь в житті неповнолітнього сина у випадку виїзду за кордон на постійне місце проживання разом із мамою. Суд вважав, що надання даного дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Бельгії , без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 є неприпустимим.
На підставі повного і всебічного дослідження матеріалів справи та надання належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам, суд дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Ураховуючи встановлені обставини, а також те, що діючим законодавством визначено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Європейський суд з прав людини зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09 липня 1997 року). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 20 травня 2010 року).
Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд -

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий                                 Ю. Б. Войтко

Судді                                  І. В. Міхасішин 

       М. В. Матківська