Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 643/6454/16-ц
 
провадження № 61-27396св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року у складі судді Крівцова Д. А. та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А. та касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області 
від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., 
Кіся П. В., Кружиліної О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та стягнення пені за несвоєчасне повернення банківського вкладу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2014 року між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір № SAMDNWFD0070067911900, відповідно до умов якого ОСОБА_3 внесла на депозитний рахунок 
263 300,00 грн строком на 3 місяці, до 29 квітня 2014 року, під 17 % річних. 
 
30 липня 2014 року між ОСОБА_3 (первісним кредитором) та позивачем ОСОБА_4 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до пункту 1.1 якого первісний кредитор передав новому кредиторові право вимоги, що належать первісному кредиторові за договором депозиту 
№ SAMDNWFD0070067911900 від 29 січня 2014 року, укладеним між первісним кредитором та відповідачем. 
 
30 липня 2014 року відповідача було повідомлено листом про укладення договору та необхідність сплати суми депозиту разом з нарахованими відсотками на користь нового кредитора. Таким чином, право вимоги щодо виконання відповідачем умов договору депозиту 
№ SAMDNWFD0070067911900 від 29 січня 2014 року перейшло до позивача, якому в тому числі належить право судового захисту своїх прав як нового кредитора. 
 
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10 лютого 
2015 року позов ОСОБА_4 задоволено та стягнуто з відповідача суму вкладу та відсотки за період з 30 січня 2014 року по 29 квітня 2014 року. 
 
Рішення суду залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.
 
25 квітня 2015 року ОСОБА_4 уклала шлюб, внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_4 . 
 
В результаті примусового виконання рішення суду грошові кошти були стягнуті з відповідача та перераховано на рахунок позивача лише на початку жовтня 2015 року. 
 
Внаслідок протиправної поведінки банку, в період з моменту настання строку виконання зобов`язання, коли банк повинен був повернути грошові кошти, до моменту їх фактичного стягнення, позивач була позбавлена можливості користуватися власними грошовими коштами. 
 
Щодо підстави для стягнення пені за несвоєчасне повернення суми банківського вкладу, то позивач зазначила, що договір банківського вкладу, укладений між ОСОБА_3 та відповідачем, є також договором про надання фінансових послуг, на який поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2015 року встановлено факт розірвання договору банківського вкладу та настання строку повернення банківського вкладу. У разі невиконання зобов`язання з повернення банківського вкладу кредитор, як споживач фінансової послуги, має право вимагати повернення не лише суми вкладу, але й пені в розмірі 3 % вкладу за кожен день прострочення повернення такого вкладу. 
 
Сума пені, нарахованої за несвоєчасне повернення суми вкладу, за період з 01 червня 2015 року по 01 жовтня 2015 року складає 1 012 303,38 грн.
 
ОСОБА_1 на підставі частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь грошові кошти у розмірі 1 012 303,38 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року позовні вимоги задоволено.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 012 303,38 грн.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в загальному розмірі 6 890,00 грн.
 
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з правил частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та того, що представником відповідача не надано суду доказів такого фінансового стану відповідача, який унеможливлює або ускладнює сплату ним неустойки у вказаному вище розмірі. Таким чином, крім посилання на значний розмір неустойки, відповідачем не зазначено на наявність будь-яких інших обставин, які унеможливлюють або ускладнюють сплату неустойки в розмірі, встановленому законом, та, відповідно, не надано доказів на підтвердження наявності інших обставин.
 
Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 
2017 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені за несвоєчасне повернення банківського вкладу - залишено без задоволення.
 
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
 
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року змінено.
 
Позовні вимоги задоволено частково.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 263 300,00 грн.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 
2 633,00 грн.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, та стягуючи з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти (пеню) в розмірі 263 300,00 грн, апеляційний суд виходив із наявності підстав, передбачених частиною третьою статті 551 ЦК України для зменшення розміру пені, оскільки розмір неустойки (пені), визначений на підставі частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», значно перевищує розмір збитків, встановлених рішенням Московського районного суду міста Харкова від 
10 лютого 2015 року в розмірі 263 300,00 грн.
 
Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційних скаргах
 
21 серпня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
 
Аргументи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зводяться до того, що при вирішенні даної справи судами неправильно визначено характер спірних правовідносин між сторонами, неправильно застосовано закон, що їх регулює, оскільки до даних правовідносин, які виникли з приводу несвоєчасного виконання рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2015 року, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 30 січня 2014 року по 29 квітня 2014 року суму в розмірі 263 300,00 грн вкладу та 11 036,96 нарахованих відсотків, правила статті 10 Закону України «про захист прав споживачів» не застосовуються, оскільки договірні правовідносини між сторонами припинені.
 
30 серпня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 
2017 року та залишити в силі заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року.
 
Аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 зводяться до того, що в апеляційного суду не було законних підстав для застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки сума пені, яка заявлена позивачем до стягнення і так є значно меншою, яка б підлягала стягненню. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для застосування правил частини третьої статі 551 ЦК України.
 
Відзиви на касаційні скарги не надходили.
 
Рух касаційних скарг та матеріалів справи
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 
10 серпня 2017 року у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Московського районного суду міста Харкова.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року у даній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2017 року зупинено виконання заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
25 жовтня 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року касаційні скарги разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 рокута касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 29 січня 2014 року між ОСОБА_3 (вкладник) та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір 
№ SAMDNWFD0070067911900 (вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого ОСОБА_3 внесла на депозитний рахунок 263 300,00 грн строком на 
3 місяці, до 29 квітня 2014 року, під 17 % річних.
 
30 липня 2014 року між ОСОБА_3 (первісний кредитор) та позивачем ОСОБА_4 (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до пункту 1.1 якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором 
№ SAMDNWFD0070067911900 від 29 січня 2014 року, укладеним між первісним кредитором та АТ КБ «ПриватБанк».
 
Пунктом 1.2 договору відступлення передбачено, що за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимоги до боржника за договором № SAMDNWFD0070067911900 від 29 січня 2014 року в розмірі 274 336,96 грн, що складається з 263 300,00 грн вкладу та 
11 036,96 грн нарахованих відсотків за вкладом.
 
30 липня 2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення, яким позивач повідомив відповідача про те, що 
ОСОБА_3 відступила їй право вимоги за договором 
№ SAMDNWFD0070067911900 від 29 січня 2014 року. Зазначене повідомлення було отримано відповідачем 04 вересня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
 
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10 лютого 
2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 263 300,00 грн вкладу та 11 036,96 грн нарахованих відсотків за вкладом, а всього 274 336,96 грн. 
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2015 року залишено без змін. 
 
25 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровано Московським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис за № 482. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ».
 
Згідно виписки по картковому рахунку клієнта ОСОБА_1 за період з 
01 жовтня 2015 року по 24 листопада 2015 року, 07 жовтня 2015 року на рахунок позивача відповідачем було перераховано 274 336,96 грн, тобто фактично повернуто вклад у розмірі 263 300,00 грн та проценти в розмірі 
11 036,96 грн. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
 
Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
 
Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. 
 
Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.
 
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах  від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 29 січня 
2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19).
 
З огляду на вказане апеляційний суд правильно погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення пені за правилами Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Разом з тим, суди дійшли правильного висновку, що пеня може нараховуватись лише по дату виконання рішення суду, щодо повернення вкладів, а саме: по 07 жовтня 2015 року.
 
Крім того, апеляційним судом враховано, що положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, надає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
 
Оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач значно перевищує розмір основної заборгованості, а позивач не навів жодних розрахунків, в якому розмірі йому завдані збитки неповерненням йому вкладу, апеляційний суд обґрунтовано застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив розмірі пені, яка підлягає стягненню з відповідача, до 
263 300,00 грн. 
 
Доводи касаційних скарг не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень суду, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті  6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ 
від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Колегія суддів перевірила доводи касаційних скарг на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг:
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року, в нескасованій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - Сиромолотова Олексія Геннадійовича залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року, в нескасованій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 рокузалишити без змін.
 
Поновити виконання заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська    	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков    	
 	Є. В. Коротенко    	
 	В. М. Коротун    	
 	В. П. Курило