22-ц/804/388/20 
                                                                                266/6107/19 
                                               
Єдиний унікальний номер 266/6107/19
                                                                   Номер провадження 22-ц/804/388/20

Головуючий у 1-й інстанції Шишилін О.Г.
Доповідач Биліна Т.І.

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

15 січня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Лопатіної М.Ю., Мироненко І.П.,
                                за участю секретаря Сікора М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про стягнення середньої заробітної плати, моральної шкоди, -
в с т а н о в и в :
04 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» (надалі ДП «ММТП») про стягнення середньої заробітної плати, моральної шкоди, в якому просив визнати протиправними дії ДП «ММТП» щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної зарплати за період березень 2019 року – серпень 2019 року в розмірі 137,25грн., визнати протиправним та скасувати наказ ДП «ММТП» від 30.08.2018 року №468, стягнути з ДП «ММТП» на користь ОСОБА_2 суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період березень 2019 року – серпень 2019 року у розмірі 20 673,18грн., стягнути з ДП «ММТП» на користь ОСОБА_2 суму моральної шкоди у розмірі 2 500грн.
Позовна заява мотивована тим, що з 12 лютого 2015 року його увільнено від роботи на період військової служби в особливий період. Починаючи з 12 лютого 2015 року по теперішній час він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України. Після звільнення відповідачем була нарахована позивачу компенсація середньоденного заробітку у розмірі 136 грн. 57 коп. за робочий день із розрахунку за два попередні місяці, що передували мобілізації, тобто грудень 2014 року - січень 2015 року. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.04.2019 р. у справі №266/4639/18, яке змінено постановою Донецького апеляційного суду від 04.06.2019 р. його позовні вимоги задоволені частково. Визнано противоправним дії відповідача щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної заробітної плати за період травень 2018 року-лютий 2019 року у розмірі 136,57 грн. Стягнуто з відповідача на корить позивача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період травень 2018 року - лютий 2019 року у розмірі 34357,76 грн., суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період травень 2018 року-січень 2019 року в розмірі 1278,93 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Судом також встановлено, що з 01 вересня 2018 р. його посадовий оклад зріс до 7455,00 грн., при чому коефіцієнт коригування встановлений відповідачем дорівнює 1,005. Відкоригований середньоденний заробіток позивача складає 346,07 грн. Всупереч рішень судів та п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМУ від 08.02.1995 №100 відповідач продовжує виплачувати збережену середньоденну заробітну плату в розмірі 137,25 грн., застосувавши до збереженого заробітку коефіцієнт коригування на рівні 1,005 відповідно до наказу відповідача від 30.08.2018 р. №468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнту», що є незаконним. Тому сума недоплаченої заробітної плати становить 20673,18 грн. за період часу з березня 2019 року по серпень 2019 року. Діями відповідача йому була завдана моральна шкода у зв`язку із недоплатою суми збереженого середнього заробітку, яку він оцінює за весь період часу у розмірі 2500,00 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_2 суму невиплаченої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з березня 2019 року по серпень 2019 року у розмірі 20673,18 грн., яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. Стягнуто з ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на користь держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 768,40 гривень, а також позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768,40 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з даним рішенням представник позивача Матвійчук Н.Є., яка діє в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 30.08.2018 року №468 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про визнання протиправним та скасування наказу ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» від 30.08.2018 року №468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнту». 
Представник позивача Матвійчук Н.Є., яка діє в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що відповідачем при виданні наказу від 30.08.2018 року №468 не наведено жодного доказу на підтвердження скрутного фінансового стану. Натомість відповідач  посилається на скрутне матеріальне становище, як на загальновідомий факт без проведення належного аналізу фінансового стану. Не можна встановити фінансовий стан підприємства загальновідомою обставиною без проведення аудиту, аналізу фінансових документів та т.і. Відповідач є держаним підприємством, тому у разі скрутного фінансового стану підприємство повинно мінімізувати свої витрати – скоротити заступників директора, секретарок, водіїв, юристів та т.і., аби грошей вистачало на виплату заробітної плати працівників та увільнених від роботи учасників бойових дій у період воєнного конфлікту. Спірний наказ відповідача порушує трудові права позивача, за яким зберігається середній заробіток і є дискримінаційним. Застосування коригуючого коефіцієнта на рівні 1,005 при підвищенні посадових окладів позивача призвело до того, що збережений середній заробіток позивача є не тільки меншим, ніж мінімальна заробітна плата, але й меншим за оклад позивача. Відповідач всупереч вимог трудового законодавства виплачує позивачу заробітну плату менше мінімальної і менше посадового окладу. 
Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити. 
Представник відповідача Русакова Н.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення першої інстанції без змін.
Позивач ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи попереджений належним чином.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування наказу №468, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ директора підприємства №468 від 30 серпня 2018 року щодо зменшення коригуючого коефіцієнту, прийнятий в межах його компетенції відповідно до п.8.1 Статуту ДП «ММТП», та погоджений з профспілковим комітетом в особі заступника голови профкому. На госпрозрахункових підприємствах коригування заробітної плати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Норми законодавства передбачають можливість  госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану дещо зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє ці підприємства від коригування.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах із відповідачем з 2011 року. З 12 лютого 2015 року по теперішній час проходить службу у в/ч НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби, що підтверджується копією контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України ( а.с. 25, 27-30). 
Наказом директора ДП «ММТП» погодженим в тому числі з заступником голови профкому №468 від 30 серпня 2018 року, з 01 вересня 2018 року в ДП «ММТП» застосовується коригуючий коефіцієнт підвищення при нарахуванні середнього заробітку 1,005, для виплат, що враховується при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищених ставок і посадових окладів відповідно до наказу по порту «Про підвищення посадових окладів (тарифних ставок) №454 від 28.08.2019 р. (а.с. 14). 
Судовим рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.04.2019 р. у справі №266/4639/18, яке змінено постановою Донецького апеляційного суду від 04.06.2019 р. встановлено, що з 01.09.2018 р. посадовий оклад позивача становить 7455,00 грн., а коефіцієнт коригування позивача складає 1,005. Під час розгляду вище вказаної справи апеляційним судом було надано оцінку наказу відповідача №468 від 30.08.2018 року, відповідно до якого з 01 вересня 2018 р. в ДП «ММТП» застосовується коригуючий коефіцієнт підвищення при нарахуванні середнього заробітку 1,005.
Рішення в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, а тому в цій частині і не перевіряється. 
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, зробленими на підставі ретельного аналізу норм матеріального права, а саме: статті 94, 97 КЗпП України, статті 4, 5, 14, 15 Закону України "Про оплату праці",  пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100.
В постанові від 18 лютого 2015 року у справі №6-234цс14 Верховний Суд України наголосив на тому, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат здійснюється з урахуванням їх фінансових можливостей, та що таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом.  
Відповідно до пункту 12.1  статуту ДП "Маріупольський  морський торгівельний порт", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури  України від 22 грудня 2017 року N 466, основним узагальнюючим  показником фінансових результатів господарської діяльності є прибуток. Таким чином, ДП "Маріупольський  морський торгівельний порт" є госпрозрахунковим підприємством.

Встановлено, що умови праці працівників ДП "Маріупольський  морський торгівельний порт"  врегульовані колективним договором, який укладено між ДП "Маріупольський  морський торгівельний порт " та профспілковою організацією на 2015-2018 роки. З наказу  про встановлення коригуючого коефіцієнту від 30.08.2018 року №468 вбачається, що він погоджений заступником голови  профкому.(а.с.14)

Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Статтею 4 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.
Відповідно до статті 5 цього Закону організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, колективних договорів, трудових договорів. Суб`єктами організації оплати праці є органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.
Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів (частина перша статті 14 цього Закону).
Згідно зі статтею 15 вказаного Закону форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
Відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок), у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення; на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
З аналізу наведеного вбачається, що чинним законодавством передбачено право підприємства визначати розмір коефіцієнту коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, а тому відповідач як госпрозрахункове підприємство, з урахуванням фінансових можливостей, правомірно здійснив таке коригування.
Доводи апеляційної скарги, що відповідачем при виданні наказу від 30.08.2018 року №468 не наведено жодного доказу на підтвердження скрутного фінансового стану - непереконливі.
Інформація про скрутний матеріальний стан є загальновідомим фактом, пов`язаним  з проведенням на частині  території Донецької та Луганської областей  Антитерористичної операції, а з 30.04.2018 року Операції Об`єднаних сил, що призвело до втрати значного об`єму традиційних для даного порту вантажів. Останнім часом блокується прохід суден, які прямують до Маріуполя, через Керчь-Єнікальський канал, внаслідок чого господарська діяльність підприємства не є стабільною, що зменшує обсяг перевантажувальних робіт, та як наслідок відображається на прибутку підприємства.
Вказані обставини підтверджені звітами про фінансові результати роботи з яких вбачається стрімке зниження показників чистого доходу від реалізації продукції за період 2017 року, де показник дорівнював 1059063грн. та 2019 року  де показник дорівнює 683539грн.
Тобто, коригування заробітної плати повинно визначатися виключно за наявності фінансової можливості підприємства, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, встановлених його статутом.
Вказана вище правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі N 6-573цс15 та Верховного Суду  від 03 жовтня 2018 року у справі N 358/1912/16-ц.
Доводи апеляційної скарги, що застосування коригуючого коефіцієнта на рівні 1,005 при підвищенні посадових окладів позивача призвело до того, що збережений середній заробіток позивача є не тільки меншим, ніж мінімальна заробітна плата, але й меншим за оклад позивача - неспроможні. 
Вказаний позивачем розмір заробітної плати  був наслідком застосування при обчисленні середньоденної заробітної плати в меншому розмірі, ніж належить, проте ця невідповідність була усунута рішенням суду в частині, яка позивачем не оскаржується. 
На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправним наказу  є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У відповідності до положень ч.1 ст.8 Закону України  «Про судовий  збір»  від сплати судового збору звільнені позивачі, які є військовослужбовцями. Відповідно положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати  судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач є військовослужбовцем  судовий збір за подачу апеляційної скарги треба компенсувати за рахунок держави в сумі 1152,60 гривні. 
Повний текст постанови виготовлено 20 січня 2020 року.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
                                              п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача Матвійчук Наталії Євгеніївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року залишити без змін.
Судовий збір за подачу апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави в сумі 1152(одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                                             Т.І. Биліна

Судді                                                                                          М.Ю. Лопатіна

                                                                                                   І.П. Мироненко