Ухвала 
30 січня 2020 року
м. Київ
справа № 185/1963/19
провадження № 61-1790ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 а на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 06 червня 2019 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
04 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення  з відповідачів солідарно на її користь в рахунок боргу за договором позики кошти в сумі еквівалентній 6 000,00 доларам США на день ухвалення судового рішення, яка станом на 04 березня 2019 року складає 
161 173, 47 грн та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь в рахунок боргу за договором позики кошти в сумі еквівалентній 
90,00 доларам США на день ухвалення судового рішення. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 грудня 1997 року ОСОБА_1 взяв у неї в позику грошові кошти в сумі 12 000,00 грн, що на час позики в еквіваленті складало 6 090,00 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою за чотирнадцять днів. Суму позики зобов`язався повернути в сумі, яка буде еквівалентною 6 090,00 доларів США на час повернення. Кошти ОСОБА_1 брав на розвиток бізнесу. Відповідач ОСОБА_3 як його товариш виступив поручителем за укладеним договором позики, про що 23 листопада 1998 року склав власноруч розписку. На даний час у зв`язку зі станом здоров`я у неї виникла потреба у коштах і тому вона письмово звернулася до відповідачів з вимогою про повернення коштів. Однак відповідачі своїх зобов`язань не виконали, борг позики не повернули у зв`язку з чим, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Умовами договору було передбачено повернення боргу в сумі з розрахунку еквіваленту 6 090,00 доларів США станом на день повернення. Станом на день подачі позову курс гривні до долару становив 100 доларів США - 2 686,2244 грн. Отже стягненню підлягають сума еквівалентна 6 000,00 доларів США, що складає 161 173, 47 грн та сума еквівалентна 90,00 доларам США, що складає 2 417,60 грн, а всього 
163 591,07 грн.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 30 грудня 1997 року в сумі еквівалентній 6 000,00 доларам США, яка на день ухвалення рішення складає 161 580,00 грн.
В іншій частині позовних вимог  ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року доповнено резолютивну частину рішення другим та третім абзацем, які викладено в наступній редакції:
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 30 грудня 1997 року в сумі еквівалентній 90,00 доларам США, яка на день ухвалення рішення складає 2 423,70 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишено без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року в оскарженій частині та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 червня 2019 року залишено без змін.
17 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та 
порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 06 червня 2019 року в оскарженій частині, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 18 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом 
на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).  
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. 
Справа, на судові рішення у якій подана касаційна скарга, відноситься до категорії малозначних, оскільки ціна позову становить 163 591,07 грн, тобто суму, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 100 = 
210 200, 00 грн).
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на те, що справа касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для заявника. Проте ОСОБА_1 не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики та в чому проявляється виняткове значення для нього цієї справи.
Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для заявника. 
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Отже, випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, у цій справі не встановлено Верховним Судом.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, 
№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскаржені судові рішення прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, Верховний Суд дійшов висновку про  відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Враховуючи те, що справа в силу вимог закону є малозначною і Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, Верховним Судом не розглядається.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 а на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                               В. П. Курило