ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 березня 2020 року           справа №200/10131/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Ястребова Л.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького  окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року (повний текст складено 28 листопада 2019 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/10131/19-а (суддя І інстанції – Давиденко Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського міського центру зайнятості про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                              В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до ого окружного адміністративного  суду з адміністративним позовом до Костянтинівського міського центру  зайнятості про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови компенсування оплати праці по найманому працівнику ОСОБА_2 за квітень 2018 року згідно наданої відомості за квітень 2018 року, зобов`язання повторно розглянути заяву від 26.12.2018 року про компенсування оплати праці по найманому працівнику ОСОБА_2 за квітень 2018 року згідно наданої відомості за квітень 2018 року з урахуванням висновків суду. 
Доводи позовної заяви обгрунтовує тим, що, відмовляючи в наданні компенсації оплати праці найманому працівнику, відповідач, як вважає позивач, діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавсвом, яке регулює спіні відносини.
Враховуючи наведене, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Донецького  окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 200/10131/19-а у задоволенні позову – відмовлено.                                                  Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.                                                                                                                        Але відповідач в даному випадку, як вважає позивач, прийняв незаконне рішення щодо відмови у компенсуванні позивачу оплати праці на найманого працівника за квітень 2018 року.
Відповідачем на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків – НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 .
19.05.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міського центру зайнятості з письмовою заявою про компенсування витрат на оплату праці за працевлаштовану безробітну з числа внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 . 
Листом від 08.06.2017 року та від 04.07.2017 року Костянтинівський міський центр відмовив ОСОБА_1 в компенсації на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2015 року № 696 (а.с.7).
Крім того, як встановлено судом, згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2017 року визнана протиправною бездіяльність Костянтинівського міського центру зайнятості в частині нездійснення розгляду заяви про компенсування витрат на оплату праці на працевлаштовану ОСОБА_2 . 
На виконання рішення суду між Костянтинівським міським центром зайнятості та ОСОБА_1 укладений договір від 16.04.2018 року № 052318041300005 про компенсування витрат роботодавця на оплату праці ОСОБА_2 , згідно якого центр зайнятості повинен компенсувати оплату праці працівника протягом 6 місяців, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2015 року № 696.
Рішенням координаційного комітету сприяння зайнятості населення при Донецькій обласній державній адміністрації компенсація виплат подовжена до 12 календарних місяців.
У листопаді 2018 року виплачена компенсація за договором від 16.04.2018 року по березень 2018 року включно.
26.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міського центру зайнятості  з заявою про компенсування грошових коштів за квітень 2018 року (а.с. 8).
11.02.2019 року Костянтинівським міським центром зайнятості надана відповідь на заяву, в якій зазначається, що компенсація витрат роботодавця, який працевлаштовує зареєстрованих безробітніх з числа внутрішньо переміщених осіб, виплачена в повному обсязі (а.с.9).   
Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, в позовній заяві позивач просить визнати бездіяльність щодо відмови у компенсації протиправною та зобов`язати повторно розглянути заяву про компенсування оплати праці.  
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України “Про зайнятість населення” центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи.
Територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах є юридичними особами публічного права.
До сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, можуть належати підприємства, установи та організації.
Тобто, відповідач у справі - орган владних повноважень, якому чинним законодавством надані владні  управлінські функції у сфері зайнятості населення. 
Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови в наданні компенсації по найманому працівнику, слід враховувати наступне.
В юридичному значенні бездіяльність органу державної влади вкладається у значенні цього стану, який позначається як безпідставне повне або часткове ухилення від здійснення передбачених конституцією та іншими законами функцій і повноважень влади та/або несвоєчасне, несумлінне, некваліфіковане чи інше неналежне виконання органами державної влади своїх функцій та повноважень.
Тобто, сама по собі бездіяльність — це триваюча пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
Таким чином законодавством передбачений обов`язок державного органу сумлінно виконувати свої службові обов`язки, здійснювати всі можливі заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання покладених на нього нормами чинного законодавства обов`язків, невикористання цих прав та повноважень свідчить про бездіяльність державного органу.
Всі передбачені нормами чинного законодавства права та повноваження державного органу, які необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, є обов`язковими для застосування з боку державного органу, який зобов`язаний сумлінно користуватися усіма наданими йому повноваженнями з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення покладених на нього владних управлінських функцій.
Судом встановлено, що відповідачем розглянута заява позивача про надання компенсації та надана відповідна.
Оскільки, заява позивача від 26.12.2018 року про компенсування грошових коштів найманому працівнику за квітень 2018 року розглянута, позивачу надана відповідь на заяву, суд вважає, що у спірних взаємовідносинах відсутня бездіяльність органу владних повноважень при виконанні владних управлінських функцій, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Стосовно вимоги про зобов`язання повторно розглянути заяву від 26.12.2018 року про компенсування оплати праці по найманому працівнику ОСОБА_2 за квітень 2018 року згідно наданої відомості за квітень 2018 року, слід зазначити наступне.
Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої   статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.
У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість. 
Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Відповідно до статті 13 “Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод” кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на   ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 “Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод” та враховує положення “Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень”, прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова “може”.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2   ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України  критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. 
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. 
Наведене повністю відповідає змісту   ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.
У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.
Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. 
Суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень, яким в даному випадку є Костянтинівський міський центр зайнятості, здійснив реалізацію дискреційних повноважень шляхом відмови в компенсації витрат на оплату праці найманому працівнику. 
Таким чином, відповідач при розгляді заяви діяв в межах наданих повноважень та шляхом реалізації дискреційних функцій, відповідно позовні вимоги в даній частині задоволенню не підлягають.  
При цьому суд враховує, що у справі, яка розглядається, підстави відмови відповідача в наданні компенсації оплати праці найманому працівнику позивачем не оскаржуються. 
Згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України   суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.  
Слід зазначити, що у справі, яка розглядається, відповідачем надані суду належні докази відсутності бездіяльності в розумінні зазначених норм Закону.
Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до  п. 5 Постанови КМУ № 696 від 08.09.2015 року «Про затвердження Порядку здійснення заходів сприяння зайнятості, повернення коштів, спрямованих на фінансування таких заходів, у разі порушення гарантій зайнятості для внутрішньо перемішених осіб», компенсація витрат роботодавцю на оплату праці тривалістю не більше шести календарних місяців надається за умови працевлаштування зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб за направленням центру зайнятості на умовах строкових трудових договорів і збереження гарантій зайнятості таких осіб протягом періоду, що перевищує тривалість виплати у 2 рази.
У абзаці 2 даного зазначеного пункту тривалість компенсації витрат роботодавця, який працевлаштовує зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб, з числа громадян, зазначених у частині першій статті 14 Закону України “Про зайнятість населення”, понад шість місяців, але не більше дванадцяти календарних місяців, визначається рішенням регіональних координаційних комітетів сприяння зайнятості за погодженням з Центром зайнятості Автономної Республіки Крим, обласними, Київським та Севастопольським міськими центрами зайнятості (далі - регіональні центри зайнятості).
         Відповідно до пункту 7 Постанови № 696 компенсація витрат роботодавця на оплату праці проводиться за кожен непарний місяць роботи протягом року, але не більше ніж за шість календарних місяців (за працевлаштованих зареєстрованих безробітних із числа внутрішньо переміщених осіб, які належать до категорії громадян, зазначених у частині першій статті 14 Закону України “Про зайнятість населення”, - за кожен непарний місяць роботи протягом двох років, але не більше ніж за 12 календарних місяців).
         Судом встановлено, що трудовий договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений 28 квітня 2017 року, а тому компенсація витрат даному роботодавцю має здійснюватися центром зайнятості починаючи з поточного місяця, саме квітня 2017 року.
         Судом встановлено, що рішенням Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення їй було подовжено компенсацію до 12 календарних місяців.           
           З урахуванням зазначеного, періщим місяцем компенсації є квітень 2017 року, а останнім - березень 2018 року, а саме 12 календарних місяців.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького  окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 200/10131/19-а - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького  окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 200/10131/19-а - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 03 березня 2020 року.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               Л.В. Ястребова