ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/250/20 Справа № 215/798/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Синенка Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційними скаргами 
        ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства 
       “Північний гірничо-збагачувальний комбінат”         
на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві, - 
ВСТАНОВИЛА: 

       У лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ “Національна енергетична компанія “Північний гірничо-збагачувальний комбінат”, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, завдану смертю її чоловіка на виробництві. 
       В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що чоловік позивачки  ОСОБА_1 –  ОСОБА_2  загинув 28 червня 1993 року під час виконання трудових обов`язків машиніста екскаватора на території Первомайського кар`єру Тернівського рудоуправління Північного державного гірничо-збагачувального комбінату, правонаступником якого є ПрАТ «ПІВНГЗК». По факту нещасного випадку був складений акт форми Н-1 № 12/УІ від 08 липня 1993 року про нещасний випадок, відповідно до висновків якого нещасний випадок, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 , стався 28 червня 1993 року о 07 годині 00 хвилин, смерть наступила внаслідок ураження електричним струмом. 
       Внаслідок смерті чоловіка, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що вона отримала сильне нервове потрясіння коли дізналась про смерть чоловіка, крім того вона втратила близьку їй людину, з якою хотіла прожити все життя. Після його смерті її життя повністю змінилося, вона самостійно заробляла на життя та облаштовувала свій побут, оскільки заробіток чоловіка перевищував її. В зв`язку із чим вона простить стягнути з відповідача 192 100 грн. завданої моральної шкоди.
       Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1  моральну шкоду у розмірі 75 000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено витання щодо розподілу судових витрат.         
       Не погодившись з рішенням суду ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року. 
       Також не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди з урахуванням принципів розумності, справедливості, а також єдності судової практики з розгляду аналогічних справ посилаючись на те, що іншим рішенням суду щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 на користь його дочці стягнуто суму більше ніж на користь позивачки.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
       Судом встановлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , 06 лютого 1980 року уклали шлюб, після чого позивач взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_4 » /а.с. 9/.
       28 червня 1993 року о 07 годині 00 хвилин на території Первомайського кар`єру Тернівського рудоуправління Північного державного гірничо-збагачувального комбінату, правонаступником якого є ПРАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», під час виконання трудових обов`язків машиніста екскаватору, внаслідок ураження електричним струмом загинув ОСОБА_2 .
       Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Тернівської районної Ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 1993 року, актовий запис № 741, ОСОБА_2 помер у віці 36 років, причина смерті – ураження електричним струмом.
       Згідно п. 13 Акту № 12/УІ від 08 липня 1993 року про нещасний випадок на виробництві – було визначено коло осіб, які допустили порушення законодавства про працю та правила з охорони праці: помічник машиніста екскаватору ОСОБА_5 , машиніст екскаватору ОСОБА_2 , ст. 18 ЗУ «Про охорону праці», п.11 «б» «Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих та службовців підприємств, установ та організацій», п.п. Б2.2.2.1; Б2.2.2; Б2.2.3; Б2.2.4; Б2.2.5; Б2.3.1 «Правил техніки безпеки при експлуатації електроустановок споживачів»; п.11.9 «б» «Інструкції з безпечної експлуатації електрообладнання та електромереж на кар`єрах»; помічник машиніста екскаватора ОСОБА_6 - ст. 18 ЗУ «Про охорону праці», п.11 «б» «Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих та службовців підприємств, установ та організацій», п.11.9 «б» «Інструкції з безпечної експлуатації електрообладнання та електромереж на кар`єрах»; головний майстер ОСОБА_7 - п.9.28.3 «Положення про систему управління охороною праці на ПівнГЗК»; енергетик дільниці №1 ОСОБА_8 - п.2 «б» «Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих та службовців підприємств, установ та організацій», п.9.28.3 «Положення про систему управління охороною праці на ПівнГЗК» /а.с.4-7/. 
       Дані обставини також встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року та додаткового доказування не потребують в силу процесуального закону.
       У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
       Задовольняючи частково позовні вимоги та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 працював на Північному державному гірничо-збагачувального комбінату, правонаступником якого є ПРАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» і смерть його настала на виробництві під час виконання трудових обов`язків, 28 червня 1993 року, тому його дружині має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
       З даним висновком також погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
       Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
       Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
       Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
       Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_9 мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
       Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
       Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
       Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.
       Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
       Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
       Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
       На підставі вищевикладеного, колегія суддів відхиляє посилання представника відповідача в апеляційній скарзі про неправомірне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норми 440-1 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції 1963 року.
       Щодо доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного. 
       Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує судове рішення в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, посилаючись на обставини, що іншим судовим рішенням на користь її доньки стягнуто суму моральної шкоди у зв’язку зі смертю члена сім’ї  ОСОБА_2 у більшому розмірі ніж заявниці у даній справі. Посилаючись на п.4.1 рішення Конституційного суду №1-р/2018 від 27 лютого 2018 року просить суд забезпечити принцип справедливості та рівності прав членів сім`ї загиблого та збільшити розмір суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача.
       Між тим,  п.4.1 рішення Конституційного суду №1-р/2018 від 27 лютого 2018 року визначено, що у Конституції України встановлено, що Україна є соціальною, правовою державою (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками соціального походження, майнового стану або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24). 
       Виходячи з даної норми колегія суддів приходить до висновку, що Конституцією України гарантовано рівність прав громадян щодо захисту свого порушеного права в судовому порядку, в даному випадку рівність прав щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю члена сім`ї, тобто члени сім`ї мають рівні права щодо захисту свого права про відшкодування моральної шкоди. Разом з цим, закон не визначає рівність щодо суми, яка підлягає відшкодуванню моральної шкоди, оскільки дане питання вирішується судом та встановлюється у кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру та ступеню моральних страждань, які не можуть бути рівними між собою, виходячи з того, що кожна людина переживає втрату, що спричиняє страждання та хвилювання, з різною тяжкістю. Таким чином, застосування рівності прав щодо визначення суми моральної шкоди неможливо, оскільки воно виходить з рівності душевних страждань членів сім`ї, що само по собі неможливо.
       Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивачки, яка втратила чоловіка, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність.
       Виходячи з викладеного, висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами та доповненями.
       Отже, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.
       Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційних скарг колегія суддів не вбачає.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” – залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров