Номер провадження: 22-ц/813/4193/20 
Номер справи місцевого суду: 2-248/10
Головуючий у першій інстанції Сватаненко В.І.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного судуапеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором
В С Т А Н О В И В :

У вересні 2009 року позивач Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором № 8014/80054/85/82377 від 18.09.2007 року на загальну суму323754,28 грн. та стягнути судові витрати по справі. 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 рокупозовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - «Про стягнення заборгованості за кредитним - задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 18.01.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 12.03.2002 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" (65000, м. Одеса, вул. Садова, 10/8, МФО 3283551, Код СДРПОУ 23876031, р/р НОМЕР_5 ) заборгованість за кредитним договором № 85 82377 від 18.09.2007 року: заборгованість за кредитом - 195895 грн.; заборгованість за відсотками - 3763,60 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 48886,13 грн.; заборгованість за пеню 75209,54 грн., а всього на загальну суму 323754,28 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 18.01.2001 року, ідентицікаційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 12.03.2002 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської дирекції Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" (65000, м. Одеса, вул. Садова, 10/8, МФО 3283551, Код СДРПОУ 23876031, р/р НОМЕР_5 ) понесені судові витрати у розмірі 1820 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2010 року внесено виправлення до рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року, вказавши правильно адресу відповідача ОСОБА_2 як « АДРЕСА_2 » (Том І: а.с. 100).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, ухваленого Київським райсудом м. Одеси 05 липня 2010 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту (Том І: а.с. 238-240). 
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
До суду апеляційної інстанції з`явився ОСОБА_1 , інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 18.09.2007 року між позивачем та відповідачем - ОСОБА_1 було укладено та підписано кредитний договір № 014/80054/85/82377 про надання кредиту в розмірі 195895 грн., на строк 240 місяців, тобто до 2027 року під 30,75 відсотків річних (а.с. 18-23) з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом (а.с.26-29).
Відповідно до умов кредитного договору позивач повністю та в строки виконав зобов`язання по даному договору, видавши відповідачу кошти з відрахуванням одноразової комісії за оформлення (а.с. 24).
Відповідач не виконав умови кредитного договору, тобто щомісячно не здійснював часткове погашення кредиту та не сплачував відсотки за користування кредитом відповідно до графіку, та після отримання повідомлення, попередження та претензії (а.с.42, 43, 45), у відповідності з вимогами кредитного договору, не повернув позивачу кредитні кошти та не сплатив відсотки, за користування цими коштами.
Згідно з кредитним договором у випадку невиконання відповідачем умов цього договору банк має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції.
Крім того, відповідно до п. 10.1 кредитного договору за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі простроченого платежу за кожний день прострочення.
У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18.09.2007 р позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір поруки (а.с.31-32), згідно з яким ОСОБА_2 на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати по зобов`язання  ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору.
Відповідно до умов договору поруки, у випадку невиконання або неналежного виконання   боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, відповідачі несуть відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент вимоги, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків.
Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити, стягнувши на користь позивача з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за  кредитним договором.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України боржник зобов`язаний повернути позивачеві гроші в строк та в порядку, встановленими договором.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судовим розглядом справи встановлена заборгованість за кредитом № 014/80054/85/82377 на загальну суму 323754,28 грн., яка складається з:
-заборгованість кредитом - 195895 грн.; 
-заборгованість за відсотками - 3763,60 грн.; 
-заборгованість за простроченими відсотками - 48886,13 грн.; 
-заборгованість за пенею - 75209,54 грн.
Матеріалами справи також встановлено, що позивачем надсилалися на адресу боржника - відповідача неодноразові попередження щодо виконання умов кредитного договору та заборгованості, яка створилась, а також відповідні претензії, які залишились без уваги зі сторони боржника та не були ним виконі без поважних причин (а.с. 42, 43, 45)
Апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що відповідачам надавалась можливість надавати суду докази, заперечення, заявляти клопотання, але вони своїми процесуальними правами не скористались та на неодноразові виклики до суду не реагували і не з`являлись.
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає про те, що в матеріалах справи відсутній обґрунтований та підтверджений доказами розрахунок заборгованості по кредиту. 
Разом з тим, вказані доводи апелянта є безпідставними, з огляду на те, що  ОСОБА_1 не заперечував факт наявності кредитного договору та заборгованості по ньому, а документів, які б свідчили про виконання своїх зобов`язань по кредитному договору, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надав. 
Окрім того, свого розрахунку заборгованості, на спростування розрахунку наданого позивачем, ОСОБА_1 також не надав.
Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення судом першої інстанції відповідача ОСОБА_1 про слухання страви спростовуються матеріалами справи.
Так, з матеріалів справи вбачається, що судом було направлено відповідачу ОСОБА_1 та отримано ним копію позовної заяви із додатками та копії ухвали суду про відкриття провадження із призначенням справи на 06.11.2009 року (а.с.54), у яке відповідач ОСОБА_3 особисто з`явився, що підтверджується журналом судового засідання від 06.11.2009 року.
Зауважень на вказаний журнал судового засідання, матеріали справи не містять. 
Скориставшись своїм правом мати представника, відповідач ОСОБА_1 також надав довіреність Матковському Ю.І., який неодноразово приймав участь в судових засіданнях в суді першої інстанції (а.с. 63, 77-78, 80).
Заочне рішення суду винесено в судовому засіданні 05.07.2010 року. 
При цьому, про слухання справи на 05.07.2010 року відповідач ОСОБА_1 був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення на а.с.86
Тому, суд першої інстанції у відповідності до вимог процесуального законодавства розглянув справу у заочному порядку.
Доводи апеляційної скарги щодо підвідомчості справи третейському суду є необґрунтованими, з огляду на таке.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії,  юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Конституцією України гарантовано право на судовий захист зі сторони держави.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України "Про третейські суди" спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.
За умовами кредитного договору та договору поруки від 18 вересня 2007 року сторони домовились, що спірні питання врегульовують за взаємною згодою, а при не досягненні згоди – спір передається до суду. Третейського застереження не встановлено.
В рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 року № 1-рп/2008 у справі №1-3/2008  (справа про завдання третейського суду) зазначено, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).
Тобто Закон України "Про третейські суди" передбачає виключно право, а не обов`язок сторін на звернення до цього суду. Окрім того, необхідна наявність волі обох сторін для виникнення у третейського суду підстав для розгляду цивільного спору по суті. За умов відсутності у позивача волевиявлення на звернення до третейського суду чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його конституційного права на звернення до суду загальної юрисдикції, чим позивач правомірно скористався.
Крім того, відповідно до імперативних приписів ч.1 ст.8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
Відповідно до ст.3 ЦПК України (в редакції на час подачі позову та розгляду справи) кожній особі гарантовано право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод і інтересів.
Відтак, звернення за вирішенням спору до третейського суду, у разі третейського застереження договорі, є правом особи, яка самостійно на свій розсуд обирає способи захисту порушених або оспорюваних інтересів.
Третейське застереження є обов`язковою і головною умовою звернення особи з позовом до третейського суду, проте її наявність не свідчить про обов`язок особи у разі виникнення спору звертатись за його вирішенням лише до третейського суду, не тягне за собою позбавлення права особи на звернення за захистом своїх прав та інтересів з позовом до суду загальної юрисдикції.
Посилання апелянта на постанову ВСУ у справі № 6-1718цс17 від 15 жовтня 2017 року як на підставу неможливості суду першої інстанції розглядати справу у відношенні нього є безпідставним, у зв`язку з тим, що у зазначені справі правовідносини виникли з приводу виконання рішення третейського суду. В даних правовідносинах, банк не звертався до третейського суду та відповідне застереження не було встановлено в кредитному договорі та договорі поруки.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (рішення від 19лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.
Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).
У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: “Салов проти України”, п.93, “Проценко проти України”, п.26, “Кравченко проти Росії”, п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення “помилки, що має фундаментальне значення для судової системи” (рішення у справі “Сутяжник” проти Росії”, п.38).
Таким чином, застосування ОСОБА_1 ординарного способу оскарження заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року без належного обґрунтування підстав для подібного продовження втручання в принцип res judicata, не може вважатися причиною фундаментального характеру.
При цьому, судом встановлено, що на протязі 2015, 2016 років державною виконавчою службою проводилось примусове стягнення в рахунок погашення заборгованості за заочним рішенням суду від 05 липня 2010 року.
Тому, колегія суддів не вбачає будь-яких обставин особливого та непереборного характеру, які б виправдовували скасування рішення, що набрало законної сили, через тривалий час після його ухвалення, а саме: майже 10 років.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  
Повний текст судового рішення складено 14.02.2020 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                          Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда