ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 495/38/16-ц
провадження № 61-21652св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач -     ОСОБА_5 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Тетяна Юріївна, Білгород-Дністровський відділ Державної реєстраційної служби,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 жовтня                   2016 року, ухвалене у складі судді Шевчук Ю. В., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2016 року   ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю., Білгород-Дністровський відділ Державної реєстраційної служби, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу та витребування майна.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 2003 році саме він домовився і у подальшому придбав у ОСОБА_4 садовий будинок та земельну ділянку у смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області, розташовані у садовому товаристві «Прибой» № НОМЕР_1 /НОМЕР_2, сплативши обумовлену домовленістю суму, де проживав у літній період; ніс витрати з утримання будинку і земельної ділянки. 
 
У жовтні 2007 року стався інсульт і його паралізувало, у зв`язку з чим він був госпіталізований до приватної лікарні у м. Грац Австрія. Лише у 2010 році він прийшов до тями і, як виявилось, за час лікування все належне йому майно було неодноразово відчужено.
 
Згодом йому стало відомо, що за договором купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки у смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області, розташованих у садовому товаристві «Прибой» № НОМЕР_1/НОМЕР_2, укладеним 8 липня 2003 року, покупцем зазначено не його, а ОСОБА_3 , яка ніякого відношення до вказаного майна не має.
 
У подальшому ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 13 лютого 2010 року подарувала ОСОБА_6 земельну ділянку № НОМЕР_1 а (кадастровий номер5110300000:02:021:0055) та садовий будинок у смт. Затока  м. Білгород-Дністровський Одеської області, що розташовані у садовому товаристві «Прибой».
 
З урахуванням викладеного позивач просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки площею 0,069 га у смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області, розташованих у садовому товаристві «Прибой» № НОМЕР_1/НОМЕР_2, укладений                         8 липня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 8 липня 2003 року на нього і витребувати у ОСОБА_3 нерухоме майна.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 жовтня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 2 листопада 2016 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, і врахувавши, що ОСОБА_6 , яка з 2010 року є власником садового будинку і земельної ділянки, участі у справі не бере. 
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 червня 20017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 жовтня 2016 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У липні 2017 року   ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, судами залишено поза увагою те, що договір купівлі-продажу підлягає обов`язковій державній реєстрації, яка була проведена на підставі дублікату договору купівлі-продажу в 2009 році, що, на думку заявника, дозволяє ставити під сумнів достовірність правовстановлюючого документа. Також зазначав, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, а апеляційний суд не розглянув клопотання про відкладення розгляду справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і порушення прав заявника. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вказана справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 8 липня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу, який зареєстрований у реєстрі за № 3516 та посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю. 
 
Відповідно до умов договору ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купила садовий будинок у садовому товаристві «Прибой» № НОМЕР_1 /НОМЕР_2, розташований на земельній ділянці площею 0,069 га у смт. Затока                     м. Білгород-Дністровський Одеської області.
Згідно з підпунктом 1 вказаного договору зазначений садовий будинок належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Затоківської селищної ради 4 червня 2003 року, зареєстрованого Білгород-Дністровським бюро технічної інвентаризації 20 червня 2003 року номер 513 у книзі 4.
 
Також судами встановлено, що за заявою ОСОБА_3 20 липня 2009 року  їй виданий дублікат зазначеного договору купівлі-продажу серії ВМЕ                             № 827158, який зареєстрований за номером 1954.
 
19 червня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 8 липня 2003 року ОСОБА_3 виданий державний акт серії ЯИ                          № 124576 на право власності на земельну ділянку площею 0,069 га (для ведення садівництва, кадастровий номер 5110300000:02:021:0055), що розташована у садовому товаристві «Прибой» у смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області .
 
30 вересня 2009 року реєстратором комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» Арешкіною О. Д. прийнято рішення про реєстрацію права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно на садовий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі договору та його дублікату, реєстраційний номер 1354947, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 24001509 від 30 вересня 2009 року.
 
13 лютого 2010 року приватний нотаріус Груєва О. В. посвідчила договір дарування земельної ділянки серії ВММ № 757760, зареєстрований за номером 92, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0690 га, розташовану у садовому товаристві «Прибой» у смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області.
 
Того ж дня на підставі договору дарування ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 садовий будинок за тією ж адресою.
 
Вирішуючи справу, суди зазначали, що з наданих сторонами доказів неможливо встановити перехід права власності (державну реєстрацію речового права) від ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , оскільки з наданої інформаційної довідки встановлено наявність обтяження саме садового будинку, а особою, майно якої обтяжується, зазначена ОСОБА_3 . 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 8 липня 2003 року, в частині покупця та визнати його покупцем за вказаним договором.
 
Частиною третьою статті 5 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що на час укладення та оформлення спірного договору діяли норми Цивільного кодексу Української РСР                             від 18 липня 1963 року (далі - ЦК Української РСР), який втратив чинність              1 січня 2004 року, та Закон України «Про власність», який втратив чинність 20 червня 2007 року, тому правильно застосовували їх положення при вирішенні справи.
 
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.
 
За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму(стаття 224 ЦК Української РСР).
 
За положенням статті 44 ЦК Української РСР в письмовій формі укладаються: 
1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 
2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 
3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.
 
Відповідно до частини першої статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою                   статті 48 цього Кодексу. 
 
Статтею 227 ЦК Української РСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. 
 
Порядок державної реєстрації речових прав регулювався Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 7 лютого 2002 року № 7/5, яке втратило чинність 1 січня 2013 року. Дане Положення визначало порядок проведення державної реєстрації права власності та права користування (сервітуту) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, та інше. 
 
Відповідно до п. 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року та яка втратила чинність 14 березня 2004 року, вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
 
Відповідно до статті 34 Закону «Про нотаріат» у редакції на час укладення спірного договору, у державних нотаріальних конторах вчиняються такі нотаріальні дії: посвідчуються угоди (договори, заповіти, доручення, шлюбні контракти та ін.); видаються дублікати документів, що зберігаються у справах нотаріальної контори; засвідчується вірність копій документів і виписок з них, тощо.
 
На спеціальних бланках викладаються примірники договорів про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) житлового будинку, іншого нерухомого майна.
 
Частиною першою статті 41 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів (частина перша                   статті 42 Закону України «Про нотаріат»).
 
Так, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій.
 
Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.
 
При посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження.
 
При посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії.
Не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також написані олівцем.
 
Тексти нотаріально посвідчуваних угод, засвідчуваних копій документів і виписок з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані ясно і чітко.
Прізвища, імена та по батькові громадян повинні бути написані повністю із зазначенням місць їх проживання.
 
Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законові; дії підлягають вчиненню іншим нотаріусом чи іншою посадовою особою; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась недієздатна особа або представник, який не має необхідних повноважень; угода, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, вказаним в її статуті чи положенні.
 
Таким чином, нотаріус засвідчує волевиявлення громадян, що звернулись з метою отримання нотаріальних послуг, на виникнення, зміну або припинення їх цивільних (майнових) прав, при цьому дотримуючись встановленого порядку та за наявності необхідних документів для встановлення правомочностей осіб, що звернулись.
 
Вирішуючи справу, суди встановили, що садовий будинок на підставі свідоцтва про право власності належав ОСОБА_4 , яка на свій розсуд розпорядилася належним їм майном, а саме з метою відчуження (продажу) та отримання (купівлі) ОСОБА_3 у власність майна був укладений і нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 8 липня 2003 року, за змістом якого гроші за майно сплатила саме вона. 
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 57 ЦПК України у тій же редакції доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо недійсності договору в частині покупця і переведення прав та обов`язків покупця на позивача за недоведеністю, оскільки позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу свої вимог.
 
Доводи заявника стосовного того, що суди не встановили фактичних обставин справи і не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, касаційний суд відхиляє, оскільки мотиви відмови у задоволенні позову та  результати оцінки доказів суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, відобразив у рішенні, законність та обґрунтованість якого перевірив апеляційний суд.
 
Безпідставними є і доводи про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 2 лютого 2016 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено.
 
Витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю. договір купівлі-продажу від 8 липня 2003 року, у відділі Держгеокадастру у м. Білгород-Дністровському Одеської області - копію державного акта на спірну земельну ділянку з відміткою про перехід права власності та у КП «Білгород-Дністровське БТІ» - копії технічної документації та правовстановлюючих документів на нерухоме майно, розташоване у садовому товаристві «Прибой» № НОМЕР_1/НОМЕР_1-а смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області.
 
Доводи заявника про те, що апеляційний суд не розглянув клопотання адвоката про відкладення розгляду апеляційної скарги, касаційний суд також відхиляє.
 
Відповідно до частини другої статті 305 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, неявка у судове засідання до суду апеляційної інстанції сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. 
 
Апеляційний суд вказував на те, що представник позивача повторно не з`явився у судове засідання з посиланням на участь у іншій справі, однак належних і допустимих доказів останній суду не надав. Встановивши зазначені обставини, а також врахувавши, що позивач та його представник належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями, апеляційний суд вважав, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи. 
 
Крім того, частиною першою статті 11 ЦПК України у тій же редакції передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Тому суди попередніх інстанцій встановили наявність або відсутність виключно тих обставин, якими сторони обґрунтовували свої вимоги і заперечення, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
 
Відмову у витребуванні майна на користь позивача суди мотивували, в тому числі, відчуженням спірного майна ОСОБА_6 , яка участі у справі не брала.  
 
Наведені у касаційній скарзі інші доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Інша частина доводів виходить за межі підстав позову, що визначені самим позивачем. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
 
Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. 
 
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку та ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають і спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено. 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення. 
 
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області                 від 19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області                     від 22 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов 	
Судді:  	В. С. Жданова    С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов