Номер провадження: 22-ц/813/1952/20 
Номер справи місцевого суду: 520/15075/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/15075/17

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Віцько А.І.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 ,
- відповідач –  ОСОБА_2 ,
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – 1) Київська районна адміністрація Одеської міської ради, 2) Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Київська районна адміністрація Одеської міської ради; Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, про приведення об`єкта до попереднього стану, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Форостенко Олександра Олександровича, на рішення Київського районного суду міста Одеси ухвалене у складі судді Васильків О.В. 23 липня 2019 року, 

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить зобов`язати ОСОБА_2 привести самовільно реконструйовані об`єкти до попереднього стану.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 здійснила незаконне будівництво. За вказані дії відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності та зобов`язано привести незаконно перебудовані об`єкти до попереднього стану. Згідно листа Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 25.10.2016 року ОСОБА_2 було проведено будівельні роботи з реконструкції нежитлового приміщення під житлову будівлю з прибудовою без отримання права на виконання таких робіт. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки ОСОБА_2 здійснила фактичне захоплення земельної ділянки (а. с. 2 – 5).
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог.
В судове засідання треті особи - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради не з`явились, сповіщенні належним чином.
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 23.07.2019 року у задоволені вищезазначених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , та співкористувачами земельної ділянки за вказаною адресою. Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.10.1975 року відповідачу ОСОБА_3 належить 3/10 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 3-му АДРЕСА_3 під № АДРЕСА_4 та складається в цілому з одноповерхової кам`яної житлової будівлі, житлова площа якої становить - 60 кв. м., та надвірних споруд. Згідно протоколу засідання міжвідомчої комісії виконавчого комітету Київської районної ради №7 від 27.07.1976 року вбачається, що виконавчим комітетом Київської районної ради Касько (на теперішній ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво сараю розміром 2,5х3,5 та дворового туалету розміром 1х1,1 за власний рахунок, відповідно плану УГА та погодженням СЕС. Позивач посилався на постанову суду № 342 по справі про адміністративне правопорушення від 17.07.2014 року, якою було визнано винною ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення. Однак судом було встановлено, що постановою Київського районного суду від 06.11.2014 року позов ОСОБА_2 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про визнання дій протиправними та скасування постанови про адміністративне правопорушення було задоволено та скасовано постанову №342 від 17.07.2014 року (а. с. 182 – 188).
В апеляційній скарзіОСОБА_1 , просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 липня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що 21.10.2016 року був винесений припис №017/16 управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю ОМР щодо порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Також 26.10.2016 року постановою №013/17 ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Бойко А.В. у судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Форостенка О.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання обґрунтовано зайнятістю представника ОСОБА_1 – адвоката Форостенка О.О. в іншому судовому засіданні у Комінтернівському районному суді Одеської області. 
Щодо клопотання адвоката Форостенка О.О. – представника ОСОБА_1 . колегія суддів зазначає наступне.
Не є поважною причиною і не має наслідком відкладення розгляду справи присутність на іншому слуханні справи в іншій справі, що проводиться в цьому ж самому або іншому суді, у тому числі вищої інстанції, яке було призначене або заплановано після призначення слухання у цій справі. До клопотання адвоката Форостенка О.О. не додано жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилається посилається (ордер, довіреність, повістка тощо). Таким чином, клопотання є безпідставним.
Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку осіб, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні клопотань про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності її інших учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За загальним правилом, передбаченим ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 316, 376, 391 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.
На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , та співкористувачами земельної ділянки за вказаною адресою.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.10.1975 року відповідачу ОСОБА_3 належить 3/10 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 3-му АДРЕСА_3 під № АДРЕСА_4 та складається в цілому з одноповерхової кам`яної житлової будівлі, житлова площа якої становить 60 кв.м., та надвірних споруд (а. с. 114 – 115).
Матеріали справи містять технічний паспорт від 29.03.2007 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , виданий КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за реєстровим №104-125-46, відповідно до якого вказаний об`єкт складається з наступного: літ. «А» - житлова будівля, літ. «Б, Д, Л, З» - сараї, літ. «В, Е» - відрита веранда, літ. «Г» - закрита веранда, літ. «И, М» - вбиральня, №1, 4, 6-7 - огорожа, І-ІІ - вимощення (а. с. 118 – 123).
Між сторонами виникли правовідносини захисту права власності, права користування.
За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Частиною 4 ст. 376 ЦК України визначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до абз. 1 п.5 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (надалі -Постанова) відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.
Відповідно абз. 2 п. 5 Постанови у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).
Відповідно до діючого процесуального законодавства тільки позивач визначає підстави та предмет позову.
У позові позивачка, посилаючись на притягнення відповідачки за самовільне будівництво, вказує, що остання фактично захопила земельну ділянку. Разом з тим, остання не вказує жодних підстав за яких вона володіє та користується земельною ділянкою, відповідних доказів не надає. У суді першої інстанції не заявляла жодних клопотань щодо цих обставин. До апеляційного суду позивачка не з`явилася, відповідних клопотань також не заявила.
Предметом позову, який у суді першої інстанції не уточнювався, є - зобов`язати ОСОБА_2 привести самовільно реконструйовані об`єкти до попереднього стану. Вказані вимоги заявлено не коректно, у випадку ухвалення такого рішення воно не може бути виконаним, оскільки не зрозуміло до якого попереднього стану необхідно привести спірний об`єкт. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що 21.10.2016 року був винесений припис №017/16 управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю ОМР щодо порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Також апелянт вказує на те, що 26.10.2016 року постановою №013/17 ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказані доводи апеляційної скарги не мають наслідком задоволення цієї скарги з огляду на наступне.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події.
Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).
Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч. ч. 2-5 ст. 13 ЦК України.
Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Виконання цивільного обов`язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України).
Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК України, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.
До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.
Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Повноваження органів місцевого самоврядування (у тому числі виконавчих органів міських рад) у сфері будівництва передбачені Законами України: від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність»; від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ «Про основи містобудування»; від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Цивільним кодексом України.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції, чинній на момент винесення Спірного розпорядження) органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Підпунктом 3 пункту «б» частини першої статті 31 цього Закону (в редакції, чинній на момент винесення Спірного розпорядження) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить делеговане повноваження із здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Крім того, компетенція виконавчих органів міських рад у сфері містобудування визначена статтями 12 та 14 Закону України «Про основи містобудування». Статтею 14 цього Закону (в редакції, чинній на момент винесення Спірного розпорядження) передбачено повноваження, аналогічне за змістом тому, що міститься в статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Колегія суддів звертає увагу, що конструкція наведених правових норм є відсильною, тобто для свого застосування вимагає наявності установленого порядку державного контролю.
Такий порядок установлено, зокрема, статтею 376 ЦК України. Частиною сьомою цієї статті передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
Таким чином, у разі виявлення істотного порушення будівельних норм орган місцевого самоврядування має право звернутися до суду з позовом про зобов`язання здійснити перебудову.
За вказаних у позові підстав та доводів в апеляційній скарзі вбачається наявність підстав для звернення до суду відповідного органу державного влади, який здійснює контроль в області будівництва, або органу місцевого самоврядування щодо здійсненого самочинного будівництва. Позивачка не довела порушення відповідачкою її прав.
Таким чином, апеляційна скарга представника ОСОБА_1  – адвоката Форостенка О.О.є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1  – адвоката Форостенка О.О.,у суду апеляційної інстанції відсутні. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Форостенка Олександра Олександровича,– залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 липня 2019 року– залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 січня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе