П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року
м. Рівне

Справа № 562/2034/19
Провадження № 22-ц/4815/111/20

Головуючий у Здолбунівському районному суді
Рівненської області: Кушнір О.Г.
Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:
о 15 год. 34 хв. 15 жовтня 2019 року в м. Здолбунів
Рівненської області
Повний текст складено: 18 жовтня 2019 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Бондаренко Н.М., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;

за участі (в апеляційному суді): відповідача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, 
в с т а н о в и в : 
       У липні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Мотивуючи свої вимоги зазначала, що 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (далі – ВАТ "Райффайзен Банк Аваль") був укладений Кредитний договір №014/53-05/66535, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано кредитні кошти в сумі 303 000 гривень на строк до 15 жовтня 2027 року. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 18 жовтня 2007 року був укладений Договір іпотеки №014/53-05/66535-і, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Банацькою Л.І., зареєстрований в реєстрі за №2425, відповідно до якого в іпотеку ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" було передано належне ОСОБА_3 на праві власності майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .        
29 січня 2019 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Фінансова компанія "УКРФІНАНС ГРУП" (далі – ТОВ ФК "УКРФІНАНС ГРУП") укладено Договори відступлення права вимоги за Кредитним договором №014/53-05/66535 та Договором іпотеки №014/53-05/66535-і від 18 жовтня 2007 року, за якими до ТОВ ФК "УКРФІНАНС ГРУП" перейшли усі права первісного кредитора. Того ж дня ТОВ ФК "УКРФІНАНС ГРУП" уклало договори відступлення права вимоги за вищевказаними договорами з ОСОБА_1 , до якої зокрема перейшли усі права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором. Тому на підставі цього договору та ст. 37 Закону України "Про іпотеку" 05 березня 2019 року нею набуто право власності на іпотечне майно - квартиру, в якій є зареєстрованим за місцем проживання відповідач. 
Тому вона, як власник майна, у відповідності до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження. Так, позивач зверталася до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення, зокрема, 08 квітня 2019 року було надіслано відповідну вимогу, проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для користування квартирою, відповідач продовжує нею користуватися. Такі дії, на переконання ОСОБА_1 , створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника майна.
       З наведених спонукань просила визнати         ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстраційного обліку.
       Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 серпня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. 
У відзиві ОСОБА_4 просив відмовити в позові повністю через його необґрунтованість Вказував, що у спірній квартирі він проживає з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При вселенні в житлове приміщення жодних умов щодо порядку користування житлом, обмежень між ним та ОСОБА_3 , з якою проживає однією сім`єю з 2007 року, не визначалося. Посилаючись на положення ст. 64, 65, 161 ЖК УРСР, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 02.12.2010 у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі "Прокопович проти Росії", стверджував, що він, його діти, та ОСОБА_3 користуються квартирою на належних правових підставах і він не може бути позбавлений такого користування за обставин, наведених позивачем підстав.        
       Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року позов задоволено частково. 
       Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 гривень судових витрат.
       У решті вимог відмовлено.
       На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На її обґрунтування зазначав, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що в квартирі прописана ОСОБА_3 , з якою, відповідно до рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області в цивільній справі № 562/3335/16-ц від 16 лютого 2017 року було встановлено факт їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з липня 2005 року по 16 лютого 2017 року. Після судового рішення і по цей час вони так і проживають в квартирі разом з дітьми. Судової справи щодо виселення ОСОБА_3 чи дітей, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на даний час не існує.        Тобто, члени його сім`ї продовжують проживати та користуватися квартирою по АДРЕСА_1 . На переконання заявника, він правомірно користується даним приміщенням нарівні з членами його сім`ї, а також дбає про фізичний та духовний розвиток своїх дітей, веде з ними сумісний побут, а коли ОСОБА_3 їздить за кордон, виховує їх. Проте в разі виселення з даного приміщення його сім`я зазнає як містеріальних збитків, так і моральних та психологічних страждань.
       З викладених міркувань просив скасувати рішення суду попередньої інстанції та прийняти нове, яким відмовити повністю в задоволенні позову.
       Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась. 
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги. 
Як видно з матеріалів справи, 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в порядку забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №014/53-05/66535 від 18 жовтня 2007 року був укладений Договір іпотеки №014/53- 05/66535-і, що посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Банацькою Л.І., зареєстрований в реєстрі за №2425, відповідно до якого в іпотеку ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" було передано належне ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Банацькою Л.І. 18 жовтня 2007 року, за реєстровим №2422, майно - двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).
       29 січня 2019 року між ТОВ ФК "УКРФІНАНС ГРУП" (правонаступником ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" за договором іпотеки) та ОСОБА_1 укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки №014/53-05/66535-і від 18 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., на підставі якого згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №158487362, 05 березня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13-14).
З довідки про склад сім"ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Здолбунівською міською радою 22 серпня 2019 року №4619, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Задовольняючи позов в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, правовий висновок постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16, прийшов до переконання про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
       Проте колегія суддів не погоджується з такими твердженнями.
       За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), а тому дії учасників цивільних правовідносин мають ґрунтуватися на цьому цивільно-правовому принципі. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
       Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися "згідно із законом", воно повинно мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
       У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.        Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
       Не може бути підставою для позбавлення права користування членів сім`ї власника квартири, у т.ч. й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, яке по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним постанові від 17 травня 2018 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19).
       Встановлено, що спірне житлове приміщення набуте позивачем (новим власником) шляхом відступлення права вимоги за договором іпотеки.
       Між тим, статтею 40 Закону України "Про іпотеку"  передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
       При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до позивача, остання мала можливість бути обізнаною про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю, зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мала можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.
       Тобто позивач мала об`єктивну можливість знати про наявність права відповідача на користування спірною квартирою і при набутті права власності мала усвідомлювати, що відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19) вказано, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК УРСР  та  ст. 40 Закону України "Про іпотеку", є передбачуваними. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми ст. 40 Закону  України "Про іпотеку"  та ст. 109 ЖК УРСР.
       Натомість, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми ст. 391 ЦК України, не врахував висновки Верховного Суду України щодо застосування положень ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин та не навів мотиви відступу від таких правових висновків (ч.4 ст. 263 ЦПК України).
Ураховуючи вимоги наведених норм права, обставини справи та позицію, висловлену Верховним Судом, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, необхідно відмовити.
       Скасовуючи оскаржуване рішення суду в частині задоволеної позовної вимоги, колегія суддів також виходить з того, що усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку не передбачено ні Законом України "Про іпотеку", ні укладеним іпотечним договором. 
       Беручи до уваги підстави для задоволення позову, на які покликалась позивач, то при вирішенні питання щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно керуватися саме вимогами ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР. 
       В межах розгляду позовних вимог позивачем не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність у визнанні відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та, відповідно, створення перешкод у користуванні нерухомим майном.
       Щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, то такі дії здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, тому позов і у цій частині задоволенню не підлягає.
       Відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації це внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
       Статтею 7 вказаного  Закону визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
       Спонуканням для прийняття нової постанови – про відмову в задоволенні позову повністю відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло незастосування норм матеріального права, які підлягали до застосування.
       В силу ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України понесений судовий збір, в розмірі, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, – 1 057,20 гривень, підлягає стягненню із позивача на користь особи, яка подала апеляційну скаргу.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-383, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
       Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року скасувати.
       В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 057 (одну тисячу п`ятдесят сім) гривень 20 копійок судового збору.
       Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_2 ; (реєстраційний номер облікової картки платника податків відсутній).
       Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_1 ; ІНН: НОМЕР_1 .
       Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 16 год. 00 хв. 25.02.2020

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко 

Н.М.Ковальчук