Номер провадження: 22-ц/813/1143/20 
Номер справи місцевого суду: 520/4877/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Дрішлюка А.І., Черевка П.М.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2018 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відновлення меж земельних ділянок та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:
27 квітня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якій просить встановити безстроковий, безоплатний земельний сервітут на земельній ділянці ОСОБА_2 , кадастровий номер 5110136900:18:016:0068, площею 0,0042 га, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , на право проходу, проїзду та обслуговування підземних комунікацій по наявному шляху до земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та власником якої є ОСОБА_3 ; встановити безстроковий, безоплатний земельний сервітут на земельній ділянці ОСОБА_4 кадастровий номер 5110136900:18:016:0061, площею 0,0311 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на право проходу, проїзду та обслуговування підземних комунікацій по наявному шляху до земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та власником якої є ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 судові витрати.
10 серпня 2017 року  ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , в якому просить відновити межі земельних ділянок та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2018 року позовні вимоги  ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5  та ОСОБА_6 , про встановлення земельного сервітуту залишено без розгляду.
25 вересня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 надала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить постановити ухвалу про накладення арешту на будинок АДРЕСА_3 . При цьому адвокат посилається на те, що застосування заходів забезпечення позову необхідно для унеможливлення подальшого відчуження майна.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2018 року заяву задоволено. Накладено арешт на будинок АДРЕСА_3 .
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, ухвалите нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції 06 лютого 2020 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 17 лютого 2020 року.
Заслухавши доповідача, вивчивши доводи викладені у апеляційній скарзі та перевіривши матеріали цивільної справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, враховуючи положення постанови №9 від 22.12.2006 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», та з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_3 провів відчуження вказаного будинку достеменно знаючи про наявність невирішеного судового спору, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, щоб унеможливити подальшу зміну власників спірного майна та ускладнення розгляду спору по суті, в зв`язку з чим вважав, що заява представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про забезпечення позову підлягає задоволенню, так як обґрунтована та доведена.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 149 Цивільного процесуального Кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Стаття 150 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд першої інстанції також вірно враховував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
Так, стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли щодо земельної ділянки кадастровий номер 5110136900:18:016:0068, площею 0,0042 га, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , а саме щодо земельного сервітуту (на право проходу, проїзду та обслуговування підземних комунікацій по наявному шляху до земельної ділянки).
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_3 не врахував принцип співмірності, а саме відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, оскільки будинок жодним чином не пов`язаний з правом земельного сервітуту, що є предметом спірних правовідносин у вказаній цивільній справі.
Крім того, судова колегія звертає увагу на невідповідність заяви про забезпечення позову вимогам п.п. 2, 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, а саме заявником не вказано повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. 
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та передчасно вирішив питання про забезпечення позову, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та передання питання на новий розгляд до того ж суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2018 року скасувати, питання передати на новий розгляд до того ж суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        А.І. Дрішлюк

                                                               П.М. Черевко