ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Панченко О.В.
30 січня 2020 р.	Справа № 520/6487/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,
суддів -  Калитки О. М. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання – Білюк Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі за адміністративним позовом     ОСОБА_1 до    Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії, - 
В с т а н о в и л а:
27.06.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:
- зобов`язати відповідача Харківське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (далі – відділення Фонду) відновити йому виплату щомісячних страхових виплат;
- зобов`язати відділення Фонду виплатити йому заборгованість щомісячних страхових виплат за період з 01.10.2017 року по 01.06.2019 року.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2016 року знаходиться на обліку у відповідача та отримував щомісячну страхову виплату. Згідно довідки серія 10 ААБ від 30.05.2012 року йому встановлена І група інвалідності з 30.05.2012 року безстроково. З 01.12.2017 року йому припинено виплату щомісячних страхових виплат на підставі рішення Комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Московського району Харківської міської ради, оформлене протоколом від 23.11.2017 року № 61, у зв`язку зі скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи від 15.09.2016 року № 6343024731. На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, у зв`язку з чим, просить задовольнити вимоги його адміністративного позову у повному обсязі. 
Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , у відзиві на адміністративний позов відділення Фонду зазначає, що позивач перебував на обліку у відділі, як ВПО з 19.02.2015 року на підставі довідки від 19.02.2015 року № 6331005686 про взяття на облік ВПО, якою підтверджено місце проживання у м. Харкові. З 01.12.2017 року позивачу припинені виплати на підставі протоколу від 23.11.2017 року № 31 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова, яким встановлено факт відсутності ОСОБА_1 за адресою реєстрації ВПО. Оскільки проживання позивача у м. Харкові не підтверджене, він не має статусу ВПО, відповідно підстави для проведення страхових виплат у відділення Фонду – відсутні.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 року (рішення ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково наступним чином:
Скасовано постанову відділення Фонду від 28.11.2017 року № 2012/25751/347/16 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 .
Відповідач зобов`язаний поновити виплату щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 з 01.06.2019 року, та виплатити йому заборгованість щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2017 року по 01.06.2019 року.
У задоволенні решти позовних вимог позивачу відмовлено.
Рішення суду в частині присудження виплати страхової виплати ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць, - допущено до негайного виконання. 
Судом проведений розподіл судових витрат, а саме: стягнуто на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відділення Фонду судові витрати в розмірі 384,20 грн.
Висновок суду вмотивований тим, що оскаржуване позивачем рішення, що викладене у формі протоколу від 23.11.2017 року № 61 про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6343024731 є необґрунтованим та порушує права позивача.
Враховуючи положення ст. 9 КАС України, суд для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати постанову управління Фонду від 28.11.2017 року № 2012/25751/347/16 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 та як наслідок, задовольнив позовні вимоги про поновлення страхових виплат, у зв`язку з втратою працездатності з 01.06.2019 року.
Беручи до уваги, що згідно банківських виписок виплату страхових виплат позивачу припинено з 01.12.2017 року, суд визначився про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині виплати заборгованості щомісячних стразових виплат в період з 01.12.2017 року по 01.06.2019 року.
Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 
Аргументуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач фактично посилається на доводи, наведені ним у відзиві на позов. 
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи. 
Позивачем ОСОБА_1 судове рішення в апеляційному порядку не оскаржено. 
За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.
Судом установлено, що інвалід 1 групи позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділенні Фонду, як внутрішньо переміщена особа з 19.02.2015 року, та є отримувачем страхових виплат згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (зареєстрований страховий випадок профзахворювання, що отримане 09.06.1992 року) /а.с. 12/.
З 01.12.2017 року страхові виплати позивачу припинені на підставі постанови відділення Фонду від 28.11.2017 року № 2012/25751/374/16, у зв`язку з не підтвердженням місця проживання на підставі  протоколу № 61 від 23.11.2017 року засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова /а.с. 31/.
29.05.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення соціальних виплат.
Листом № 15.02-14/3791 від 07.06.2019 року відділення Фонду повідомило позивача про те, що страхові виплати припинені на підставі протоколу від 23.11.2017 року № 61 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова, у зв`язку з тим, що його довідка внутрішньо переміщеної особи від 15.09.2016 року № 6343024731 скасована, відтак, відсутні правові підстави для продовження виплат /а.с. 15/.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі – Закон № 1706) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до положень ст. 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.
Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.
У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.
Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є: дані, отримані з відповідних державних реєстрів; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об`єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.
Як передбачено положеннями п. 3 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 (далі – Порядок № 365), структурні підрозділи з питань соціального захисту населення та/або робочі групи, що утворюються з представників територіальних підрозділів МВС, ДМС, СБУ, Національної поліції, Держфінінспекції, Держаудитслужби та Пенсійного фонду України за рішенням районних, районних у м.Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - робоча група) також можуть проводити додаткові перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо перемішеної особи із складенням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.
Відповідно положень п. 6 Порядку № 365, за відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім`ї і залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з`явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.
Як передбачено п. 12 Порядку № 365, соціальні виплати припиняються у разі, зокрема, отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.
При цьому, положеннями ст. 14 Закону № 1706-VII встановлено, що внутрішньо перемішені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо перемішеними особами.
Відповідно до приписів ст. 2 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. 
Відповідно положень ст. 46 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 1105-XIV) страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Як передбачено положеннями п. 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105-XIV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції затверджено постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 року № 20 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2015 року за № 6/26451 (далі - Порядок № 20).
Відповідно до п. 1 Розділу 3 Порядку № 20 особи, які тимчасово переміщені, мають право на продовження раніше призначених та нарахованих страхових виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування) на підставі заяви, до якої додаються копії довідки про взяття на облік, паспорта або документа, що посвідчує особу, та реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні державні органи і мають відмітку у паспорті). Копії засвідчуються працівником відділення при пред`явленні оригіналів.
Як установлено судовим розглядом, страхові виплати позивачу припинено у зв`язку із встановленням факту відсутності особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.
Втім, колегія суддів зазначає, що положеннями ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV такої підстави для припинення страхових виплат не встановлено.
Відповідно до ч. 7 ст. 47 Закону № 1105-XIV якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».
За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване у даній справі позивачем рішення, що викладене у формі протоколу від 23.11.2017 року № 61 про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6343024731 є необґрунтованим та порушує права позивача.
Крім того, з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно скасувати постанову управління Фонду від 28.11.2017 року № 2012/25751/347/16 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 та, як наслідок, задовольнити його вимоги про поновлення страхових виплат, у зв`язку з втратою працездатності з 01.06.2019 року.
Колегія суддів зазначає, що за приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частинами 1 та 2 ст. 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Колегія суддів зазначає, що Конституцією України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).
Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).
При цьому, Основний Закон містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками (стаття 24).
Окремо Верховний Суд зазначив, що неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного права на соціальний захист підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав би судовому захисту протягом 3 років, а такий же обов`язок держави перед громадянином - 6 місяців.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно положень статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Таким чином, право позивача на отримання страхових виплат є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.
За наведених обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом. 
При цьому, беручи до уваги дані банківських виписок про зарахування на особовий рахунок позивача страхових виплат за жовтень та листопад 2017 року /а.с. 32-35/, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині виплати заборгованості щомісячних страхових виплат в період з 01.12.2017 року по 01.06.2019 року.
Інші доводи апеляційної скарги та заперечення відповідача на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року, - без змін. 
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Калитка    С.С. Рєзнікова   	
Постанова у повному обсязі складена і підписана 07 лютого 2020 року.