ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 р.	Справа № 440/2370/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Сіренко О.І. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
представник відповідача Пилипенко В.І.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "ВЕПР" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 15.10.19 року по справі № 440/2370/19
          за позовом       Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  
          до       Акціонерного товариства "Вепр"               
          про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Акціонерного товариства "Вепр", в якому просив суд: стягнути з Акціонерного товариства "Вепр" на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 27829,17 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій   у розмірі 1219,10 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року адміністративний позов Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, відповідачем  подано апеляційну скаргу, в якій він просить  скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної     скарги   відповідач  посилається   на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права,  з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.  Зазначив, що відповідач створив відповідне робоче місце  інваліда та подав в державну службу зайнятості інформацію вчасно. В 2017 та 2018 роках державна служба зайнятості не направила жодного інваліда на подану заявку, а виконала заявку у 2019 році. Проте, служба зайнятості не допрацювала, направила на роботу людину, яка не може виконувати поставлені завдання. Зазначив, що для підприємства важливий розділ 5 "Трудова реабілітація" ІПР Порядку № 623, яке не враховується фондом зайнятості при направленні на роботу. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. 
В судове засідання представник позивача  не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності представника позивача. 
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що АТ "Вепр" 15.03.2019 подано до Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік (форма № 10-ПІ) /а.с. 7/.
Згідно відомостей, зазначених у Звіті, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) підприємства у 2018 році становила 12 осіб.
При цьому кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"  становить 1 особа.
Відповідно до вказаного Звіту, працюючі інваліди - штатні працівники, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві в 2018 році - 1 особа, ОСОБА_1 /а.с. 7/.
У період із 14.03.2019 по 15.03.2019 Управлінням Держпраці у Полтавській області проведено планову перевірку АТ "Вепр" щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб із інвалідністю, за результатами якої складено акт № 16-03-214/10 /а.с. 10-12/.
Згідно із висновкам вказаного акту перевірки, виявлено, зокрема порушення вимог частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", а саме: не виконується норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Так, під час проведення планової перевірки підприємством надано розрахунок середньої чисельності працівників. Середня чисельність працівників за 2018 рік становить 12 чоловік, що передбачає працевлаштування 1 інваліда, при цьому не надані документи, які підтверджують інвалідність будь-якому працюючому на підприємстві працівнику за 2017-2018 роки.
За недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів  позивачем нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції у розмірі 27829,17  грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій  у розмірі 1219,10 грн.  (за 73 дні (з 16.04.2019 по 27.06.2019) /а.с. 8/.
Враховуючи, що вказані суми так і не були сплачені відповідачем, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач, нараховуючи відповідачу адміністративно-господарські санкції та пеню, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
          Відповідно до статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
          Отже, чинним законодавством України передбачено гарантії соціального захисту осіб з інвалідністю шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця осіб з інвалідністю та покладення на підприємства обов`язку забезпечувати для осіб з інвалідністю належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов`язку працевлаштування осіб з інвалідністю.
Згідно із частинами першою та другою статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів /частина перша/.
          Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк /частина друга/.
          Відповідно до частини четвертої цієї статті адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.
          Таким чином, за 1 робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, відповідачу нараховано адміністративно - господарські санкції у сумі 27829,17 грн. та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій  у розмірі 1219,10 грн.
          Згідно з частинами першою, другою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
В силу приписів частини третьої статті 217 Господарського кодексу України крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування /частина четверта статті 217 Господарського кодексу України/.
Таким чином, адміністративно-господарські санкції за незайняті особами з інвалідністю робочі місця, передбачені Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення, і підлягають застосуванню у разі, якщо суб`єкт господарювання не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
          Частиною третьою статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
Частиною першою статті 18 цього Закону встановлено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
З наведених норм статей 18, 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" вбачається, що підприємства здійснюють самостійно працевлаштування осіб з інвалідністю, але виходячи з вимог статті 18 вказаного Закону.
Частиною третьою статті 18 Закону визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
          Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року №316 "Про затвердження форми звітності N3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання" затверджено форму звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядок подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".
          Згідно з приписами пункту 5 Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року №316, /у редакції чинній з 07 лютого 2017 року/ форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
          З огляду на вищезазначене, звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю і, водночас, запитом про направлення на підприємство для працевлаштування.
          За таких обставин неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, а саме неподання звітів за формою №3-ПН про наявність вакансій для осіб з інвалідністю державній службі зайнятості є порушенням вищезгаданих норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій.
          Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 09 липня 2013 року та 19 листопада 2013 року (№№ 21-200а13, 21-397а13 відповідно).
Відповідач, в обгрунтування своєї позиції, посилається на те, що вживав заходів щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема вчасно інформував державну службу зайнятості про відкриті вакансії.
Разом з тим, із матеріалів справи не вбачається доказів отримання центром зайнятості звітів за формою №3-ПН у 2017 та 2018 роках. 
Так, згідно із листами Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості від 04.06.2019 № 987/16/50/2-19 та № 988/16/50/2-19 протягом 2017 року та 2018 року АТ "Вепр" не надавало до Кременчуцького МРЦЗ звіти за ф. № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю /а.с. 37-38/.
На запит суду від 09 вересня 2019 року щодо надання інформації чи було направлено Кременчуцьким міськрайонним центром зайнятості на адресу Акціонерного товариства "Вепр" (ЄДРПОУ 03118216) осіб з інвалідністю для працевлаштування протягом 2018 року на підставі звіту форми №3-ПН від 02 квітня 2014 року та чи були факти відмови у працевлаштуванні таких осіб, Кременчуцький МРЦЗ листом від 19.09.2019 № 1447/16/80/2-19 повідомив, що  АТ "Вепр" у 2014 році був наданий звіт ф. №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" за посадою "Охоронник", цього ж дня було видане направлення на працевлаштування особі з інвалідністю гр. ОСОБА_2 , який був працевлаштований на заявлену вакансію. Протягом 2018 року особи з інвалідністю на АТ "Вепр" не направлялися, оскільки підприємство не інформувало центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для такої категорії осіб /а.с. 87/.
          При цьому, згідно із листа Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості від 30.09.2019 заявлена вакансія АТ "Вепр" від 02.04.2014 була закрита 09.04.2014, у зв`язку із працевлаштуванням особи з інвалідністю /а.с. 93/. 
Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що особа з інвалідністю ОСОБА_2 працював у АТ "Вепр" у 2018 році.
Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 , який указаний у звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік (форма № 10-ПІ) є особою з інвалідністю.
Відповідач також не надав суду доказів на підтвердження того, що у 2018 році він вживав будь-яких заходів щодо працевлаштування осіб з інвалідністю та те, що в даний період в останнього був працевлаштований інвалід.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо працевлаштування осіб з інвалідністю за період січень - грудень 2018 року та обов`язок щодо подачі до державної служби зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю за період січень - грудень 2018 року.
Згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу 12 осіб, фонд оплати праці штатних працівників - 667,9 тис. грн, середньорічна заробітна плата штатного працівника - 55658 грн.
Відтак, за 1 робоче місце призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, відповідач до 16.04.2019 повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 27829,17 грн.
У зв`язку з несплатою адміністративно-господарських санкцій до встановленого терміну позивачем було нараховано пеню у сумі 1219,10 грн. 
Оскільки вказані суми так і не були сплачені відповідачем, то відповідно до частини 5 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" ці суми можуть бути стягнуті в примусовому порядку за відповідним рішенням суду.
За викладених обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності  надання відповіді на аргументи учасників процесу, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року по справі 440/2370/19 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ВЕПР"  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року по справі № 440/2370/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	В.А. Калиновський	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.І. Сіренко    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  16.01.2020 року