ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 січня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 388/1386/19
провадження № 22-ц/4809/339/20 

 Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
              головуючої судді          Суровицької Л. В.,
              суддів                             Авраменко Т. М., Черненка В. В.

учасники справи :
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
представники позивача за довіреністю - Кормаков Володимир Миколайович, Істамова Ірина Володимирівна,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на  рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2019 року у складі судді Баранського Д. М. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВС Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.
В обгрунтування позову банк зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 12 липня 2010 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Зобов`зання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 01 вересня 2019 року має заборгованість у розмірі 980795 грн.16 коп, з яких: 15 849,47 грн. - заборгованість за кредитом, 958 495 грн. 69 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 6450 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією. Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року стягнуто з відповідача на користь банку 23 852 грн.01 коп., з яких: 15 849 грн.47 коп. - заборгованість за кредитом; 5640 грн.54 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 750 грн. - заборгованість по комісії та пені; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1112 грн. - штраф (процентна складова).
Банк, як кредитодавець має право вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просив суд стягнути з відповідача на користь банка 127 369 грн.52 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 26 березня 2019 року по 31 травня 2019 року та судові витрати у розмірі 1921 грн. (а.с.2-9).

РішеннямДолинського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Cуд мотивував рішення тим, що за позовом банку рішенням суду вже було стягнуто з відповідача заборгованість за тілом кредиту та процентами, тому позивач не має права вимагати сплати відповідачем процентів за кредитним договором (а.с.61-64).
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
       Зазначає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором може становити економічну небезпеку для країни, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.
Підписуючи заяву-анкету від 12 липня 2010 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи частково погашення заборгованості, відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Суд безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, є помилковим. Суд не перевірив наданий банком розрахунок заборгованості, з якого видно, що відповідач користувався кредитом, частково сплачував заборгованість за договором, отже визнав свої зобов?язання за угодою та розміри встановлених обов?язкових платежів (а.с.71-72).
Апеляційне провадження відкрито 27 грудня 2019 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.79), ухвалою від 09 січня 2020 року призначено розгляд справи на 20 січня 2020 року (а.с.83).
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.
Відповідно до ч.13  ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У ч.1  ст.369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 127 369, 52 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах  доводів та  вимог апеляційної скарги, апеляційний суд  дійшов  висновку, що апеляційна  скарга не підлягає задоволенню  з  таких підстав.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитнийдоговір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Суд першої інстанції правильно врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, в якій зазначено, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стянення процентів за користування кредитом, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що сааме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послу ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 12 липня 2010 року відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, ця заява не містить відомостей щодо встановлення кредитного ліміту, процентної ставки за користування грішми та відповідальності за порушення грошового зобов`язання (а.с.16).
Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» також не містить підпису відповідача (а.с.17).
Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписано (а.с.18-40).
Разом з тим, встановлено, що рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 12 липня 2010 року, яка утворилась станом на 19 серпня 2014 року в сумі 23 852 грн., яка складається з: 15 849,47 грн. - заборгованість за кредитом; 5640,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 750,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; штрафи - 500 грн. (фіксована частина); 1112 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.12-13). 
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту.
Зокрема, ч. 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів виключно від суми позики.         
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої  статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України  право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Звернувшись до відповідача з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом від 12 липня 2010 року у 2014 році, Банк на власний розсуд змінив строк дії договору кредиту і встановив новий строк повного виконання основного зобов`язання. 
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки у зв?язку з пред?явленням Банком вимоги до відповідача про дострокове повернення кредиту, строк дії договору змінився, положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за якими проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Вказана правова позиція висловлена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 Великої Палати Верховного Суду.

За таких обставин право кредитора нараховувати проценти за кредитним договором від 12 липня 2010 року припинено у зв`язку із закінченням строку кредитування через пред`явлення банком позову про дострокове погашення боргу у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги, що правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 не може бути застосована до правовідносин, оскільки ця позиція застосована судом що виникли між сторонами, є безпідставною, оскільки ця правова позиція стосується встановлення обставин про додержання письмової форми для Умов та правил надання банківських послуг, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору, на які посилався позивач, як на підставу позову.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані банком докази. Повно і всебічно встановив обставини справи, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У зв?язку із достроковою вимогою Банку настав строк виконання договору у повному обсязі, право кредитора нараховувати проценти припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов?язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК україни. Проте такі вимоги Банком не завлялися.
Тому вимоги Банку про стягнення з відповідача на його користь нарахованих процентів за період з 26 березня 2019 року по 31 травня 2019 року задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що имагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтуваннярішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Оскільки суд першоїінстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишається без змін.
Керуючись п.1 ч.1ст. 374, ст. ст 375.381-383, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому  ст.389 ЦПК України.
       Повний текст постанови   складено   24 січня  2020 року.

Головуюча суддя                   Л. В. Суровицька
Судді                 Т. М. Авраменко
                  В. В. Черненко