ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1933/20 Справа № 202/1528/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Пищиди М.М.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Петешенкової М.Ю.
 
за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - шоста Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права на спадщину, визнання права власності на спадкове майно,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - шоста Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позовних вимог позивач указав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка є його бабусею. 
Остання залишила на його ім`я заповіт, яким заповіла 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 йому, позивачеві.
10 грудня 2018 року він звернувся до Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на указане майно, але йому було відмовлено у зв`язку з тим, що заяву подано з пропуском строку для прийняття спадщини, а факт постійного проживання зі спадкодавцем не підтверджено.
Проте, з жовтня 2015 року і по день смерті спадкодавця він, ОСОБА_1 , проживав з нею за однією адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою КВЖРЕП і показами свідків. 
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд встановити факт постійного проживання зі своєю бабусею ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право на спадщину після її смерті на 1/ 2 частину цієї квартири і визнати право власності в порядку спадкування (а.с.4-12, 42-51).
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права на спадщину, визнання права власності на спадкове майно - відмовлено (а.с.133-134).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та в частині відмови у визнанні права на спадщину.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. 
Зазначає, що судом першої інстанції помилково не прийнято до уваги, як доказ постійного проживання разом зі спадкодавцем, довідку КВЖРЕП Індустріального району від 15 лютого 2018 року (а.с.137-158).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача, ОСОБА_2 
       За час життя, 04 липня 2014 року, ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської нотаріальної контори і зареєстрованим в реєстрі за номером 2-265, яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 
       10 грудня 2018 року позивач звернувся до Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
       Постановою нотаріуса Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори від 25 січня 2019 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що заяву подано із порушенням строку для прийняття спадщини, а факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , спадкодавцем, не підтверджено (а.с.71-81).
       Під час розгляду справи встановлено, що позивач з 03 листопада 2012 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.120).
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обставина постійного проживання за місцем відкриття спадщини позивачем не доведена, на час смерті спадкодавця він був зареєстрований за іншою адресою, а тому також вважав відсутніми підстави для визнання за позивачем права на спадкове нерухоме майно на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.
Згідно із ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з правилами ст. 1220 ЦУ України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть.
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».
Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За положеннями ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Тобто, за змістом цих правових норм суд повинен встановити, зокрема, місце проживання спадкодавця на день його смерті; чи було це місце постійним або переважним місцем його проживання (ст. 29 ЦК України) або тимчасовим; чи проживав разом із спадкодавцем до його смерті позивач; характер та період його проживання із спадкодавцем.
Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;
Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місяця перебування фізичної особи.
За змістом п. п. 3.21., 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (станом на дату відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
На підтвердження своїх доводів, позивачем, як доказ постійного проживання разом зі спадкодавцем надано до суду довідку КВЖРЕП Індустріального району від 15 лютого 2018 року. В якій зазначено, що ОСОБА_1 , який є онуком померлої ОСОБА_2 , постійно проживав з жовтня 2015 року по день смерті, включно, у своєї бабусі - ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснював постійний догляд за бабусею аж до її смерті (а.с.29).
Зазначені обставини підтверджуються поясненнями свідків, допитаних у суді першої інстанції. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними доказами факт постійного проживання зі своєю бабусею ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . 
Крім того, доказів того, що у спірний період позивач проживав за іншою адресою матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України, а тому ці позовні вимоги підлягають задоволенню.
В іншій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки вони заявлені передчасно, оскільки за наявності рішення суду про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті нотаріус вправі видати спадкоємцю свідоцтво про право на спадщину, а відтак існує позасудовий порядок оформлення спадкових прав позивача, що свідчить про відсутність спору про право цивільне.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2019 року та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2019 року - скасувати .
       Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - шоста Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права на спадщину, визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.
       Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на момент смерті своєї бабусі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом, зі своєю бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою : АДРЕСА_1 .
       У задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
Судді: