ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/180/20 Справа № 200/3708/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року по справі за позовом Громадської організації «Незалежна Правозахисна Громадська організація «Право на захист», ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради, третя особа Державна казначейська служба про відшкодування моральної шкоди, -

                                В С Т А Н О В И Л А:
06 березня 2017 року позивачі Громадська організація «Незалежна Правозахисна Громадська організація «Право на захист», яка діє в інтересах члена Громадської організації Третяк Юлії Георгіївни та Третяк Юлія Георгіївна, звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради, третя особа Державна казначейська служба про відшкодування моральної шкоди. Позивачі просили суд відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4000 грн., завдану Департаментом охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради в особі її директора Рудяк Олександра Опанасовича шляхом безспірного списання коштів місцевого бюджету Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року позов Громадської організації «Незалежна Правозахисна Громадська організація «Право на захист», яка діє в інтересах члена Громадської організації Третяк Юлії Георгіївни та ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради, третя особа Державна казначейська служба про відшкодування моральної шкоди – задоволено частково. Відшкодовано ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 грн., завдану департаментом охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради в особі її директора Рудяк Олександра Опанасовича шляхом безспірного списання коштів місцевого бюджету Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Судовий збір компенсовано за рахунок держави (а.с.147-151).
Не погодившись з рішенням суду, департамент охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову (а.с.154-161).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивач не є юридичною особою і відповідно до норм ЦПК України не має повноважень на ведення цивільної справи. Зазначає, що суд належним чином не повідомляв відповідача про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений можливості в установлений строк подати до суду заяву із запереченням про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосовує норми матеріального права і його висновки не відповідають обставинам справи, оскільки Постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2014 року за адміністративною справою №200/4909/14а не підтверджує винність та протиправність дій відповідача (департамент охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради), з огляду на те, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини , встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не підлягає доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За адміністративною справою №200/4909/14а сторонами процесу були ГО “НПГО “Право на Захист” та директор департаменту охорони здоров`я Дніпровської міської ради ОСОБА_2 , а сторонами по даній справі є ГО “НПГО “Право на Захист”, ОСОБА_1 , відповідач Департамент охорони здоров`я. Позивач не довів відповідними доказами, що їй було спричинено моральну шкоду. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що заступник керівника НПГО «Право на захист» ОСОБА_1 16 жовтня 2013 року звернулась до Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради з інформаційним запитом «На отримання публічної інформації», в якому просила надати затверджений регламент роботи міського управління охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради, яким керувалось в своїй роботі міське управління охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради в 2012 році, а також вхідний реєстраційний номер запиту (а.с.7).
Листом департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради від 21.10.2013 року №4/24-2922 за підписом директора ОСОБА_3 відмовлено у наданні запитуваної інформації.
Через відмову у наданні інформації, яка містилась у відповідді від 21.10.2013 року за підписом директора Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради Рудяка О.О. Громадська організація «Незалежна Правозахисна Громадська організація «Право на захист» звернулась з позовом до суду (а.с.7 зворот, 8-9).
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2014 року у справі № 200/4909/14-а позовні вимоги Громадської організації «Незалежна правозахисна громадська організація «Право на захист» в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Визнано дії Директора департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради Рудяка Олександра Опанасовича за надання відповіді від 21 жовтня 2013 року, яка не містить запитуваної інформації у інформаційному запиті № 72 від 16 жовтня 2013 року НПГО "Право на захист" - неправомірними. Зобов`язано Директора департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради Рудяка Олександра Опанасовича в п`ятиденний строк з дня набрання постанови суду законної сили надати відповідь на запит НПГО «Право на Захист» на № 72 від 16.10.2013 року в порядку і строк, визначені Законом України “Про доступ до публічної інформації” (а.с.10-11). 
Таким чином, факт вчинення директором Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 неправомірних дій у вигляді надання відповіді від 21 жовтня 2013 року, яка не містить запитуваної інформації у інформаційному запиті № 72 від 16 жовтня 2013 року НПГО "Право на захист", не потребує додаткового доказування.
Позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які виразились у надання відповіді від 21 жовтня 2013 року, яка не містить запитуваної інформації у інформаційному запиті від 16.10.2013 року, позивачу ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка полягає в порушенні звичайного способу життя останньої, яка змушена замість зайняття своїм звичайним життям, займатися захистом свого порушеного права, чого б не мало місця, якби відповідач діяв у відповідності з вимогами Конституції України та Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що твердження позивача про спричинення їй моральної шкоди є обґрунтованими, оскільки попередніми судовими рішеннями підтверджена неправомірність дій відповідача. Суд погодився з доводами позивача, що вказані неправомірні дії завдали ОСОБА_1 душевних хвилювань та страждань, примусили її вживати додаткових заходів для захисту свого порушеного права, зокрема, звертатися з позовними заявами до суду, що не могло не викликати у позивача негативних емоцій, оскільки не справдилося його правомірне очікування. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що розмір моральної шкоди, вказаної позивачем, є завищеним та приймаючи до уваги обставини справи, характер діяння відповідача, ступінь моральних та психічних переживань позивача з приводу протиправних дій відповідача, враховуючи, що відповідь на інформаційний запит була позивачем отримана в січні 2015 року, а отже, в судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позивача, що її зусилля по відновленню своїх прав тривали 48 місяців та виходячи з принципу об`єктивності, засад розумності, справедливості та доцільності, суд вважав, що сума 1000 грн. в повній мірі зможе компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Встановлено, що позовну заяву у цій справі подала Громадська організація “Незалежна правозахисна громадська організація “Право на Захист” в інтересах члена своєї громадської організації Третяк Ю.Г., яка не має статусу юридичної особи та не має статуту. Від імені громадської організації “Незалежна правозахисна громадська організація “Право на Захист” скаргу підписав Морозов Євгеній.
Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей (ч.1 ст. 36 Конституції України).
Громадське об`єднання – це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).
Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація – це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи (ч.2 та 3 ст.1 Закону України «Про громадські об`єднання»).
Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу (ч.5 ст. 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).
Правоздатність неурядових організацій, які не мають статусу юридичної особи, може мати визначенні національним законодавством особливості, обмеження порівняно з неурядовими організаціями, які мають статус юридичної особи.
Неурядові організації повинні мати можливість вільно здійснювати свої цілі за умови, що і цілі, і засоби їх досягнення, відповідають вимогам демократичного суспільства (пункт 11 Рекомендації CM/Rec(2007)14 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо створення та діяльності неурядових організацій від 10 жовтня 2007 року).
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 55 Конституції України). Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Встановлено, що Громадська організація “Незалежна правозахисна громадська організація “Право на Захист” у цій справі діє в інтересах члена своєї громадської організації Третяк Ю.Г.
Колегія суддів вважає, що Громадська організація “Незалежна правозахисна громадська організація “Право на Захист” не є особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (ст.56 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 60 ЦПК України передбачено, що можливість бути представником у суді мають адвокат або законний представник (ст. 59 ЦПК України); під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у ст. 61 цього кодексу.
При тлумаченні положень Закону України від 22 березня 2012 року № 4572-VІ «Про громадські об`єднання», Конституційний Суд України в Рішенні від 28 листопад 2013 року № 12-рп/2013 вказав на те, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах і якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.
Отже, з метою забезпечення інтересів правосуддя, виконання завдання цивільного судочинства ЦПК України не передбачає права громадської організації без статусу юридичної особи бути представником у суді, оскільки таке право належить адвокатові, законному представникові. Ці вимоги законодавства щодо представництва у цивільному процесі є чіткими та передбачуваними для ОСОБА_1 і Громадської організації “Незалежна правозахисна громадська організація “Право на Захист”.
При цьому, членство в громадській організації само по собі не є підставою для виникнення процесуального представництва. Для цього необхідне волевиявлення особи, яка потребує представництва та наявність необхідних належним чином оформлених та завірених уповноважуючих документів. За відсутністю такої згоди та необхідних документів, громадська організація не може бути допущена судом до здійснення функцій процесуального представника.
Та обставина, що основною метою та завданням організації є допомога у реалізації громадянам своїх прав та законних інтересів не може свідчити про наявність у організації цивільної процесуальної правоздатності у цій справі.
У матеріалах справи відсутні будь-які належним чином оформлені та завірені документи, що надають відповідні повноваження.
Відповідно до п. 1 і 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо його подала особа, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; якщо від імені заінтересованої особи його подала особа, яка не має повноважень на ведення справи. Такий процесуальний наслідок суд застосовує, якщо про вказані обставини стало відомо після відкриття провадження у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належно не дослідивши питання можливості Громадської організації “Незалежна правозахисна громадська організація “Право на Захист” представляти інтереси ОСОБА_1 дійшов передчасного висновку про розгляд справи по суті.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи вказану справу, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а тому оскаржуване рішення в частині позовних вимог ГО НПГО “Право на Захист”, як незаконне підлягає скасуванню з наступним залишенням позову без розгляду.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Дніпровської міської ради про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі N 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі N 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі N 233/3464/17.
Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.  56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.
З огляду на це колегія суддів доходить до висновку, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем доведено факту заподіяння їй неправомірними діями відповідача моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги, що по справі №200/4909/14а та по даній справі різний суб`єктивний склад, у зв`язку з чим ОСОБА_4 має в загальному порядку доказувати обставини справи, є безпідставними, оскільки, як встановлено Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська в постанові від 17.04.2014 ОСОБА_2 є директором Департаменту охорони здоров`я Дніпровської міської ради, дії якого визнані неправомірними, а відповідно до п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 визначено, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. 
Відповідно до ст. 31 Закону України "Про інформацію" у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.
Частиною 2 ст. 25 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. 
На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані неправомірні дії завдали ОСОБА_1 душевних хвилювань та страждань, примусили її вживати додаткових заходів для захисту свого порушеного права, зокрема, звертатися з позовними заявами до суду, що не могло не викликати у позивача негативних емоцій, оскільки не справдилося його правомірне очікування. 
Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та визначив суму компенсації у розмірі 1000 грн.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а рішення суду підлягає скасуванню в частині 
Керуючись ст. 257, 259, 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради задовольнити частково. 
       Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року в частині позовних вимог Громадської організації «Незалежна Правозахисна Громадська організація «Право на захист» в інтересах члена своєї громадської організації Третяк Юлії Георгіївни до Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради, третя особа Державна казначейська служба про відшкодування моральної шкоди — скасувати та залишити в цій частині позов без розгляду. 
       В іншій частині рішення залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       
       Судді: