ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.004274 пров. № 857/12520/19	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Старунського Д.М.
за участі секретаря судового засідання         Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року (суддя - Мартинюк В.Я., м. Львів, повний текст судового рішення складено 25 жовтня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                          ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в серпні 2019 року звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у не включенні до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стажу роботи в органах Державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000; зобов`язати Головне управління ДФС у Львівській області зарахувати позивачу до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стажу роботи в органах Державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000, внести відповідні зміни в розрахунок щодо вислуги років для призначення пенсі, внести зміни до наказу начальника Головного управління ДФС у Львівській області від 12.07.2019 №330-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та внести зміни до подання для призначення позивачу пенсії за вислугу років, а також перерахувати та виплатити різницю грошової допомоги відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 з урахуванням вислуги років.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно відмовив зарахувати позивачу до вислуги років для призначення пенсії стаж роботи в органах Державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000, оскільки відповідно до пункту «и» статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII) до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах у разі переходу особи в податкову міліцію. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують його законні права та інтереси, оскільки Законом №2262-XII передбачено для осіб начальницького складу податкової міліції гарантії формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії. При цьому, наголошує, що реалізація зазначеної гарантії не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов`язків, зокрема, щодо створення та затвердження переліку посад.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.004274 позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики на час виникнення спірних відносин не затверджений перелік посад в органах Державної податкової служби України, період роботи на яких може бути зарахований до календарної вислуги років, у зв`язку з чим відсутні підстави для зарахування стажу роботи позивача в органах Державної податкової служби України для призначення пенсії за вислугою років. 
Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 у період з 02.09.1996 по 25.02.2000, перед прийняттям на службу в податкову міліцію, працював в органах Державної податкової служби, а саме: з 02.09.1996 по 26.11.1996 на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу аудиту фізичних осіб ДПІ у Сокальському районі Львівської області; з 26.11.1996 по 07.10.1999 на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу аудиту фізичних осіб ДПА у Сокальському районі Львівської області (у зв`язку з ліквідацією ДПІ у Сокальському районі Львівської області та утворенням ДПА у Сокальському районі Львівської області); з 07.10.1999 по 04.01.2000на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб ДПІ у Сокальському районі Львівської області; з 04.01.2000 по 01.02.2000на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу примусового стягнення податків і зборів ДПІ у Сокальському районі Львівської області; з 01.02.2000 на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб тієї ж ДПІ, з якої був звільнений 25.02.2000 у зв`язку з переходом на роботу до органів податкової міліції ДПА у Львівській області. ОСОБА_1   02.09.1996  прийняв присягу державного службовця.   
Позивачу 28.08.1998 присвоєно спеціальне звання - інспектор податкової служби ІІІ рангу.
Згідно з Наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 12.07.2019 №330-о «Про звільнення ОСОБА_1 », підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (Т-994118), старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ третього відділу оперативного управління Головного управління ДФС у Львівській області, з 15.07.2019 звільнено з податкової міліції у відставку із зняттям з військового обліку за пунктом 65 підпунктом «а» (за віком) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ». Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становить: 19 років 04 місяці 17 днів, страховий стаж: 08 років 04 місяці 20 днів, загальний страховий стаж: 27 років 09 місяців 07 днів, пільгова вислуга років: 01 рік 01 місяць 06 днів.
ОСОБА_1 15.07.2019 звернувся до Головного управління ДФС у Львівській області із заявою, у якій просив зарахувати йому до вислуги років для призначення пенсії період роботи на посадах державного службовця в органах державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000.
Головним управлінням ДФС у Львівській області 23.07.2019 позивачу надано відповідь №36477/10/04.1-05, якою позивачу відмовлено у включенні до календарної вислуги років для призначення пенсії періоду роботи в органах державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000, з покликанням на те, що центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання державної фінансової політики, не затверджений перелік посад в органах державної податкової служби України, період роботи на яких може бути зарахований до календарної вислуги років.
Не погодившись із відмовою у зарахуванні стажу роботи на державній службі до вислуги років, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Законом №2262-XII передбачено для осіб начальницького складу податкової міліції гарантії формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії. При цьому, реалізація зазначеної гарантії не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов`язків, зокрема, щодо створення і затвердження списку відповідних посад. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, визначає Закон №2262-XII.
Відповідно до вимог частини першої статті 1 Закону №2262-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Право на пенсійне забезпечення, відповідно до вимог пункту «б» частини першої статті 1-2 зазначеного Закону, мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби), особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2262-ХІІ, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Пунктом «б» статті 12 Закону № 2262-ХІІ визначено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають страховий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України: за страховий стаж 25 років - 50 процентів і за кожний повний рік стажу понад 25 років - 1 процент відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43).
Відповідно до пункту «и» частини першої статті 17 Закону №2262-ХІІ особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються: час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки України, Управління державної охорони України, органи внутрішніх справ, Національну поліцію, державну пожежну охорону, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України, органи і підрозділи цивільного захисту, податкову міліцію або Державну кримінально-виконавчу службу України на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, затверджуваними відповідно Службою безпеки України, Управлінням державної охорони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання кримінальних покарань, цивільного захисту, пожежної і техногенної безпеки, державної фінансової політики, а також у разі переходу на службу до Служби судової охорони на посади середнього і вищого складу згідно з переліком посад, що затверджується Головою Служби судової охорони.
Частиною другою статті 17-1 Закону №2262-ХІІ визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу 12 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховується час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу або службу в органи Служби безпеки, Управління державної охорони, органи внутрішніх справ, Національну поліцію, державну пожежну охорону, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, органи і підрозділи цивільного захисту, податкову міліцію або Державну кримінально-виконавчу службу на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, що затверджуються відповідно Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Міністерством внутрішніх справ, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Міністерством юстиції, Міністерством фінансів, а також у разі переходу на службу до Служби судової охорони на посади середнього і вищого складу згідно з переліком посад, що затверджується Головою Служби судової охорони.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що особам, які мають право на призначення пенсії на підставі Закону №2262-XII, до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу в органи внутрішніх справ, податкову міліцію на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, затверджуваними відповідно Міністерством внутрішніх справ України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері державної фінансової політики.
Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, час роботи позивача на займаних посадах відноситься до часу роботи в державних органах, проте свою відмову Головне управління ДФС у Львівській області мотивує тим, що перелік посад, у разі переходу на, які до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах, не затверджений центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання державної фінансової політики, що в свою чергу унеможливлює зарахування позивачеві до вислуги років для призначення пенсії стажу роботи в органах державної податкової служби.
Разом з тим, колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразова наголошував у своїх рішеннях про те, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.06.2004 в пункті 184 у справі «Броньовський проти Польщі» (заява № 31443/96) зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.
Як свідчить позиція Європейського Суду у справі №41/74 «Yvonne van Duyn v. Ноmе Оffісе» (Саsе 41/74 van v. Ноmе Оffісе) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності, тобто на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання для осіб офіцерського і начальницького складу податкової міліції певних гарантій, а саме реалізацію права осіб офіцерського і начальницького складу податкової міліції на зарахування до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсії, часу роботи в державних органах у разі переходу на службу у податкову міліцію на посади офіцерського і начальницького складу згідно з переліками посад, затверджуваними відповідно Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики за правилами, встановленими пунктом «и» частини першої статті 17 Закону №2262-XII, то держава чи орган діють протиправно, якщо вони відступають від такої політики чи поведінки, зокрема щодо нього без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у нього стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки
Так, Законом №2262-XII для осіб начальницького складу податкової міліції передбачені гарантії формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії. Реалізація зазначеної гарантії не повинна залежати від невиконання державними органами, покладених на них обов`язків, зокрема, щодо створення та затвердження списку посад. Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на встановлену державою гарантію для осіб начальницького складу податкової міліції як складової їхнього правового статусу, будуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
Позиція аналогічного змісту наведена у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі №819/1695/16, від 14 серпня 2019 року у справі №1740/2508/18, від 20 вересня 2019 року у справі №813/904/15, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.   
Отже, неправомірним є посилання відповідача на відсутність затвердженого переліку посад, як на підставу відмови позивачу у зарахуванні до вислуги років для призначення пенсії часу попередньої роботи в державних органах, що зазначалось відповідачем у відповіді від 23.07.2019 №36477/10/04.1-05
Відтак, колегія суддів приходить до переконання про те, що реалізація гарантії, передбаченої Законом №2262-XII щодо формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії, не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов`язків, зокрема, щодо створення та затвердження списку посад, а тому відмова Головного управління ДФС у Львівській області зарахувати позивачу до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стажу роботи в органах Державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000 є протиправною.
Враховуючи викладене, а також те, що в період з 02.09.1996 по 25.02.2000 позивач займав посади в державному органі, що сторонами не заперечується, з яких перейшов на службу в податкову міліцію, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для зарахування вказаного стажу роботи до вислуги років для призначення пенсії відповідно до Закону №2262-XII.
Водночас, в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління ДФС у Львівській області внести відповідні зміни в розрахунок щодо вислуги років для призначення пенсії, внести зміни до наказу начальника Головного управління ДФС у Львівській області від 12.07.2019 №330-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та внести зміни до подання для призначення позивачу пенсії за вислугу років, а також перерахувати та виплатити різницю грошової допомоги відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 з урахуванням вислуги років, колегія суддів вважає їх задоволення судом першої інстанції передчасним, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.
Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.   При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
З наведеного вбачається, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.
Аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси позивача. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року по справі №800/134/15. Також, як вказав Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року по справі №811/119/13-а, обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.
Без встановлення такого порушення, а лише допускаючи можливість неправомірної поведінки суб`єкта оскарження, суд дійде помилкового висновку про можливість захисту непорушених прав.
З матеріалів справи встановлено та сторонами не заперечується, що предметом дослідження у розглядуваній справі є встановлення належності стажу роботи позивача в органах Державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000 до вислуги років для призначення пенсії.
Саме із такими вимогами ОСОБА_1 15.07.2019 звернувся до Головного управління ДФС у Львівській області із заявою. При цьому, жодних вимог про зобов`язання відповідача внести відповідні зміни в розрахунок щодо вислуги років для призначення пенсії, до наказу про звільнення позивача, до подання для призначення позивачу пенсії за вислугу років, а також про перерахунок та виплату різницю грошової допомоги, при звернення до Головного управління ДФС у Львівській області, позивачем не заявлялось. Із відповіді Головного управління ДФС у Львівській області від 23.07.2019 №36477/10/04.1-05 також слідує, що така стосується лише відмови у включенні до календарної вислуги років для призначення пенсії періоду роботи в органах державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000.
Отже, враховуючи, що заява позивача не містила вимог про зобов`язання відповідача внести відповідні зміни в розрахунок щодо вислуги років для призначення пенсії, до наказу про звільнення позивача, до подання для призначення позивачу пенсії за вислугу років, а також про перерахунок та виплату різницю грошової допомоги, апеляційний суд вважає передчасним задоволення судом першої інстанції вказаних вимог ОСОБА_1 , оскільки його право в цій частині ще не порушене.
Суд позбавлений права задовольняти позовні вимоги в частині непорушених прав особи та за відсутності відмови суб`єкта владних повноважень поновити права позивача в добровільному порядку.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за результатами розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанції встановлений обов`язок Головного управління ДПС у Львівській області зарахувати   ОСОБА_1 до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стажу роботи в органах Державної податкової служби з 02.09.1996 по 25.02.2000. Відтак, у позивача виникло право звернення до відповідача у встановленому чинним законодавством порядку із відповідною заявою про зобов`язання внести відповідні зміни в розрахунок щодо вислуги років для призначення пенсі, внести зміни до наказу начальника Головного управління ДФС у Львівській області від 12.07.2019 №330-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та внести зміни до подання для призначення позивачу пенсії за вислугу років, а також перерахувати та виплатити різницю грошової допомоги відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 з урахуванням вислуги років, з урахуванням висновків суду першої та апеляційної інстанції в розглядуваній справі.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають.
При вирішенні спору суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає частковому скасуванню з одночасним прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Головного управління Державної податкової служби у Львівській області внести відповідні зміни в розрахунок щодо вислуги років ОСОБА_1 для призначення пенсії, внести зміни до наказу начальника Головного управління ДФС у Львівській області від 12.07.2019 року за №330-о про звільнення ОСОБА_1 та внести зміни до подання для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, а також перерахувати та виплатити різницю грошової допомоги відповідно до п.10 постанови КМ України від 17.07.1992 року за №393, зі змінами та доповненнями, з врахуванням вислуги років, та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.
В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.004274 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.    

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.