Ухвала
іменем України
10 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 755/10223/19
провадження № 51-619ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в кримінальному провадженні № 12019100040003619 щодо 
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Волошинівка Баришівського району Київської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року       ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Згідно зі ст. 76 КК покладено на нього обов`язки протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено питання щодо долі судових витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він, домовившись 04 травня 2019 року приблизно о 14:00 через мережу Інтернет з невстановленою особою про придбання психотропної речовини – амфетаміну – для власного вживання, перерахував за допомогою платіжного термінала, розташованого на просп. Миру, 3 у м. Києві кошти в сумі 350 грн та приблизно о 14:40 з території недіючого дитячого садка на вул. Тампере, 14-а, координати якого отримав у повідомленні, забрав поліетиленовий пакет із вказаною речовиною. Того ж дня приблизно о 15:00 був затриманий працівниками УПП ДПП у м. Києві, яким повідомив, що зберігає при собі амфетамін, маса якого відповідно до висновку експерта становила 0,263 г.
Київський апеляційний суд ухвалою від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 12019100040003619 залишив без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в іншому складі суду. 
Крім цього, прокурор вказує на порушення апеляційним судом вимог ст. 419  Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки суд, на його думку, не надав належної оцінки доводам прокурора, викладеним в апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування положень ст. 75 КК.
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання прокурором порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, і правильність кваліфікації його дій          у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Стосовно доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме – безпідставного звільнення засудженого ОСОБА_5 за ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,                            а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид            і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (Наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання               ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляції прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення вирок суду першої інстанції залишив без змін. 
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно з положеннями ст. 12 КК належить до категорії злочинів середньої тяжкості; думку державного обвинувача, дані про особу винного, який раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра на нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, за місцем реєстрації характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, неофіційно працює. При цьому також було враховано вік засудженого і той факт, що після звільнення з місць позбавлення волі у 2014 році засуджений створив сім`ю. 
Разом із тим, призначаючи засудженому покарання, суд врахував усі обставини справи, обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, та дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, який є достатнім для того, щоб ОСОБА_5 в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
Призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційної інстанції, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК                  у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в кримінальному провадженні № 12019100040003619 щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3