Постанова                     
Іменем України
 
12 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 461/3144/17
провадження № 61-21215св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради (далі - Орган опіки та піклування Франківської РА ЛМР), Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (далі - Орган опіки та піклування Галицької РА ЛМР), про визначення місця проживання та порядку виховання дітей.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2015 року розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 . У шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу постійно приживали з нею та перебували на її утриманні. Через деякий час після розірвання шлюбу, між нею та відповідачем виникли непорозуміння щодо участі кожного із батьків у вихованні дітей, зокрема відповідач вчасно не привозив дітей та не давав змоги їх забрати, діти почали перебувати по 5-6 днів з батьком без погодження з нею, були випадки самовільного лікування, які виявились безрезультатними, що призвели до заподіяння шкоди дитині. Відповідач перешкоджав та штучно створював обставини, через які вона не може належним чином виховувати дітей, що в свою чергу негативно впливає на їх психоемоційний стан. 
 
Посилаючись на наведене, з урахування уточнень, просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , разом з нею за її зареєстрованим місцем проживання, та визначити порядок участі ОСОБА_2 у вихованні дітей, зокрема встановити, що батько може забирати дітей у суботу і неділю та проводити з ними час у відсутності матері, а з понеділка по п`ятницю діти повинні бути з матір`ю.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування Франківської РА ЛМР, Орган опіки та піклування Галицької РА ЛМР, про визначення місця проживання та участі у виховання дітей.
 
Зустрічні позовні вимоги обгрунтував тим, що після розірвання шлюбу він з ОСОБА_1 з вересня 2015 року по жовтень 2016 року продовжував проживати разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . Після численних подружніх зрад відповідачки він переїхав проживати до своїх батьків за адресою АДРЕСА_2 , а діти залишились проживати з матір`ю, однак він разом зі своїми батьками продовжували приймати участь у вихованні дітей. За час окремого проживання ОСОБА_1 неодноразово скаржилася на те, що вона не може влаштувати своє особисте життя, в неї обмаль часу та коштів, а тому вона не може приділяти достатньо часу вихованню дітей та утримувати їх. Від дітей він постійно чув скарги на те, що ОСОБА_1 залишала їх самих у дома на тривалий час без нагляду будь-кого з дорослих, з запізненням відводила їх до школи та дитячого садка, що негативно впливало на їх морально-психологічний стан. 
 
Посилаючись на наведене, просив визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , разом з ним за адресою: 
АДРЕСА_3 ; визначити порядок участі ОСОБА_1 у вихованні дітей: з 16.00 год. до 21.00 год. у п`ятницю з 10.00 год. до 21.00 год, у суботу та неділю, щотижня, визначивши місце зустрічі та повернення дітей за місцем його проживання. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 травня 2018 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Визначено місце проживання дітей: дочки - ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 за зареєстрованим її місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Визначено наступний порядок участі ОСОБА_2 у вихованні дітей: перший тиждень місяця: з понеділка з 08:00 год. до неділі 18:00 год.; треті вихідні місяця: з п`ятниці, з 16:00 год. до неділі 18:00 год. діти перебувають з батьком за адресою АДРЕСА_3 . Весь інший час діти перебувають з матір`ю - ОСОБА_1 . За взаємною згодою та домовленістю батьків, діти можуть перебувати з батьком - ОСОБА_2 в інший окремо визначений батьками час, поза межами визначеного судом часу.
 
Літній період шкільних канікул діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проводять:
-протягом червня - з батьком ОСОБА_2 ;
-протягом липня - з матір`ю ОСОБА_1 ;
-протягом серпня: з 01 по 15 серпня - з батьком ОСОБА_2 ; з 16 серпня до 01 вересня - з матір`ю ОСОБА_1 
Інші канікули (осінні, зимові, весняні), в залежності від їх тривалості, діти проводять порівну днів з матір`ю та батьком.
 
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у постійному спілкуванні з дітьми: дочкою - ОСОБА_5 та сином - ОСОБА_6 , в тому числі у визначений судом час.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач та відповідач мають постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, ними створені всі умови для проживання, виховання і розвитку дітей. Діти однаково прихильно відносяться до своїх батьків, кожен з яких намагається приділити дітям достатньо уваги та виховання, дітям комфортно проживати, як з матір`ю так із батьком, про що вони висловились під час безпосереднього невимушеного спілкування з головуючим у справі. Урахувавши зазначене, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю, оскільки не встановив виняткових обставин у розумінні положень принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини), відповідно до якого малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю - крім тих випадків, коли є виняткові обставини. Суд не взяв до уваги висновок Органу опіки та піклування Франківської РА ЛМР від 28 грудня 2017 року № 35-11871 про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком, оскільки в ньому не зазначено виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дітей з матір`ю, що є порушенням принципу 6 Декларації прав дитини. Суд вважав, що визначення місця проживання дітей з матір`ю буде відповідати забезпеченню найкращих інтересів дітей, задоволенню їх індивідуальних потреб відповідно до віку, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та сприятиме їх вихованню. Визначаючи спосіб та порядок участі батьків у вихованні та спілкуванні з дітьми, суд урахував обставини справи, особистісні характеристики обох батьків та думку дітей, з метою визначення достатності часу перебування з дітьми, як матері, так і батька. Суд зазначив, що у разі зміни обставин, що мають істотне значення для вирішення питання щодо участі батьків у вихованні дітей, сторони не позбавлені можливості за наявності таких обставин звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу участі батьків у вихованні дітей та спілкуванні з ними.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Визначено місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їхнім батьком, ОСОБА_2 , за зареєстрованим у встановленому законом порядку його місцем проживання.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері з дитиною, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини. В статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Урахувавши наведене, а також тривалість проживання дітей з батьком (з січня 2017 року, що на час розгляду справи апеляційним судом становить майже три роки), який не чинить жодних перешкод у спілкуванні та зустрічах матері з дітьми, які можуть перебувати у неї по декілька днів і яких вона сама повертає батькові, а також зважаючи на висновок Органу опіки та піклування Франківської РА ЛМР 
від 28 грудня 2017 року, апеляційний суд вважав за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком, ОСОБА_2 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні дітей, суд апеляційної інстанції відмовив з огляду на встановлені судом фактичні обставини у справі та, що ініціювати встановлення такого порядку, за наявності потреби, має право ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , з яким визначено місце проживання дітей. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 травня 2018 року залишити в силі,посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, щооскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, зокрема визначаючи місце проживання дітей з батьком за адресою: 
АДРЕСА_2 , апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог з огляду на те, що ОСОБА_2 просив визначити місце проживання дітей з ним за адресою: АДРЕСА_3 , і саме ця квартира обстежувалась на предмет належності умов проживання дітей. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема висновку Органу опіки та піклування Франківської РА ЛМР від 28 грудня 2017 року та не урахував думку дітей щодо бажаного місця проживання, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що проживання дітей з батьком буде відповідати забезпеченню їх найкращих інтересів. Крім того, суд не вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України, у редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 400 ЦПК України, у редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Установлені судами фактичні обставини справи 
 
Судами установлено, що 15 серпня 2009 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від подружнього життя сторони мають двох малолітніх дітей - дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2015 року у справі № 461/3807/15-ц розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
З січня 2017 року малолітні діти, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , проживають разом із батьком, ОСОБА_2 за адресою 
АДРЕСА_3 .
 
Орган опіки та піклування Франківської РА ЛМР надав висновок від 28 грудня 2017 року про доцільність визначити місце проживання малолітніх дітей, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з батьком, ОСОБА_2 .
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
 
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
 
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
 
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. 
 
Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.
 
Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
 
У разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частина перша та друга статті 159 СК України).
 
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
 
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно вказав на помилковість посилання суду на принцип, задекларований у статті 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, про те, що дитина може бути розлучена з матір`ю лише у виняткових випадках, оскільки зазначена Декларація не є міжнародним договором, а тому з формально-юридичної точки зору не є жорстким правом, яке зобов`язує державу діяти у певний спосіб. В ієрархії джерел міжнародного права, що є складовою частиною національного законодавства відповідно до статі 19 Закону України «Про міжнародні договори України», вищу юридичну силу має Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, у якій реалізовано принцип примату інтересів дитини понад усім, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її норми відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
 
Ураховуючи тривалість проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з батьком (з січня 2017 року), сталість їх соціальних зв`язків з батьком, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність з боку батька перешкод у спілкуванні матері з дітьми та негативного впливу на їх виховання і розвиток, Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про визначення місця проживання дітей разом з батьком ОСОБА_2 , що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дітей, що має першочергового значення при вирішенні зазначеного спору. 
 
Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та безпідставно визначив місце проживання дітей разом з батьком за його зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_2 ), хоча ОСОБА_2 просив визначити місце проживання дітей з ним за адресою: АДРЕСА_3 , не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення, оскільки вирішальним у даній категорії справ є визначення місця проживання з кимось з батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судове рішення апеляційного суду є незаконним, оскільки ним не ураховано насамперед найкраще забезпечення інтересів дітей, є безпідставними, оскільки апеляційним судом взято до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема тривале проживання дітей з батьком тавідсутність перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 з дітьми, в тому числі висновок Органу опіки та піклування Франківської РА ЛМР від 28 грудня 2017 року про доцільність визначити місце проживання малолітніх дітей саме з батьком, ОСОБА_2 .  
 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку участі матері у вихованні дітей, оскільки право ініціювати питання про визначення способу участі одного із батьків у вихованні дитини, має право той із подружжя хто проживає окремо, що відповідає положенням статті 159 СК України. 
 
Посилання заявника на не вирішення апеляційним судом питання щодо розподілу судових витрат не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення, оскільки ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, що передбачено статтею 270 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач почав чинити їй перешкоди у спілкуванні з дітьми після ухвалення судового рішення апеляційним судом не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, а містять посилання на факти, що не були предметом дослідження та оцінки судів попередніх інстанцій, а Верховний Суд в силу положень статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
 
Інші доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду, власного тлумачення заявником характеру спірних правовідносин. В силу вимог статті 400 ЦПК України встановлення нових обставин, оцінка та переоцінка доказів знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обгрунтованою, доводи касаційної скарги правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.
                                                     
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    О. В. Ступак
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков 
С. О. Погрібний 
Г. І. Усик
В. В. Яремко