Дата документу 12.02.2020 Справа № 317/2815/19
-

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 317/2815/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Нікітін В.В.
№ 22-ц/807/391/20                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Полякова О.З.
                       Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12 лютого 2019 року Запорізьким районним судом Запорізької області прийняте рішення по справі № 317/2742/18, яким з КП «Облводоканал» на користь ОСОБА_1 стягнуто вихідну допомогу при звільненні та середній заробіток за весь період затримки – з дня звільнення (05.07.2018) по день ухвалення рішення (12.02.2019).
Стягнута зазначеним судовим рішенням сума вихідної допомоги була виплачена позивачу ОСОБА_1 24 липня 2019 року, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що стягнуто вказаним судовим рішенням, відповідач виплатив позивачу лише 16 серпня 2019 року.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13 лютого 2019 року (день, наступний за днем, до якого вже було стягнуто середній заробіток) по 16 серпня 2019 року (день остаточного розрахунку).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 77 793 гривні 10 копійок.
Стягнуто з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 777 гривень 93 копійки.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимоги відмовити в повному обсязі.

Відповідач скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України, а висновки суду першої інстанції зроблені на підставі всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи та безпосереднього дослідження судом всіх доказів, що містяться у справі. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 21.03.2017 року була призначена на посаду головного бухгалтера КП «Облводоканал» з 22.03.2017 року. 
Наказом №71К 16.07.2018 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України.

При звільненні виплати належних їй сум заробітної плати здійснено не було, у зв`язку з чим вона звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення компенсації у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року справа № 317/2742/18 позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано змінити в трудовій книжці формулювання причин звільнення з роботи з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнуто на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 43493,61 грн., середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05.07.2018 року по 12.02.2019 року в сумі 108707,21 грн.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивачем в якості дня фактичного розрахунку зазначено 16 серпня 2019 року як день, коли відповідачем позивачу було виплачено суму середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, яка стягнута судовим рішенням.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати та не був належний до виплати позивачу ОСОБА_1 на день її звільнення, оскільки нарахований за більш пізній період.

Рішенням суду від 12 лютого 2019 року з відповідача, окрім середнього заробітку, на користь позивача було стягнуто вихідну допомогу, яка належить працівнику при звільненні – стаття 44 КЗпП України.

Таким чином, останнім днем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є день виплати відповідачем позивачу стягнутої судовим рішенням вихідної допомоги, як виплати, яка була належна їй при звільненні.

Як вбачається з платіжного доручення № 474, яке долучено відповідачем до матеріалів справи, вихідна допомога виплачена відповідачем позивачу 24 липня 2019 року (а.с. 29). Вказана дата не заперечується сторонами у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого по 24 липня 2019 року.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення па користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд першої інстанції навів у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем зроблені розрахунки затримки виплат з часу ухвалення рішення про стягнення заробітку, а не з часу набуття чинності судовим рішенням, не ґрунтуються на законі виходячи з того, що набуття законної сили судовим рішенням не змінює час прострочення виплат, а закон пов`язує необхідність сплати працівнику середнього заробітку саме з кількістю днів у періоді затримки, а не з часом набуття судовим рішенням законної сили. Судове рішення констатує наявність порушення та покладає на правопорушника обов`язок його усунення. 

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 11 липня 2019 року (справа № 466/5356/16-ц, провадження № 61-30936св18).

Тож обов`язок сплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку встановлений законом, який є обов`язковим для виконання незалежно від наявності судового рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382  ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2019 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 12 лютого 2020 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        О.З. Поляков

                                                                               С.В. Кухар