Номер провадження: 22-ц/813/1495/20 
Номер справи місцевого суду: 520/14520/13-ц
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:
30 жовтня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість в розмірі 140 251,65 гривень та судовий збір в розмірі 1 402,52 гривень.
На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист, який був отриманий 10 квітня 2014 року представником банку.
22 січня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до виконання. 
Справу розглянуто за відсутності сторін.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви.
В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року залучено ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до участі в справі в якості правонаступника ПАТ «Дельта Банк».
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 02 березня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виконавчі документи повинні бути пред`явлені до виконання в строки, встановлені у статті 22 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 04 листопада 2010 року №2677-VI, який набрав чинності  21 березня 2011 року), що був чинний на час набрання рішенням суду законної сили, – у даному випадку протягом року, якщо інше не передбачено законом (пункт 2 частини 1 статті 22 Закону).
Строки,   зазначені   у   частині   першій   цієї  статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку,  встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі  якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, – з наступного дня після 
 його постановлення (пункт 1 частини 2  статті 22 Закону).
Згідно частини 1 статті 24 Закону №606-ХІV державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився,  про що виносить відповідну постанову. 
Статтею433 ЦПК України, чинного на час звернення стягувача до суду із заявою, передбачено, що, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.
Пунктом 17.4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України в редакції  від 07 січня 2018 року передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.
Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2014 року у справі 520/14520/13-ц з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №10607230000 від 12 вересня 2006 року в розмірі 140 251,65 грн. та судовий збір в розмірі 1 402,52 грн. (а. с. 73-74).
На виконання рішення суду були видані два виконавчих листи, які були отримані 10 квітня 2014 року представником Банку, про що свідчить підпис у заяві від 10.04.2014р. (а. с. 77, 78).
Згідно довідки Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 09.11.2017р., виконавчий лист №520/14520/13-ц Київського районного суду м. Одеси, за яким боржником є ОСОБА_1 , на виконання до територіальних відділів державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області не надходив (а. с. 86-87).
Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання по справі №№520/14520/13-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходи з того, що в обґрунтування своїх вимог заявник не зазначив жодної поважної причини необхідності видачі дублікату виконавчого документу та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, не надав належних доказів, що підтверджують втрату оригіналу виконавчого листа та поважних причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі не можливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).
Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – обов`язковість рішень суду.
Згідно положень ст. 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).
У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.  
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за  її межами. 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
При цьому Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку причин пропуску строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі виконавчих листі до виконання протягом визначеного законом строку. 
Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. Змінювати в дублікаті виконавчого документа учасників справи, загальну суму стягнення, навіть у разі часткового виконання рішення суду, не можна, це враховується під час подальшого виконавчого провадження.
На даний час, заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» не погашена, отже виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню.
Станом на момент звернення заявника із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для його виконання, місцезнаходження виконавчого листа стягувачу невідоме, в матеріалах справи оригінал виконавчого листа відсутній, будь-які відомості, які б свідчили про повернення виконавчого листа стягувачу також відсутні. 
Суд першої інстанції не навів в ухвалі мотивів не прийняття до уваги наданих Банком документів у підтвердження втрати виконавчого листа (а. с. 85 – 87). 
Крім того, колегія суддів вважає, що у даному випадку недбалість осіб, які представляють інтереси юридичної особи в цивільній справі, не може служити підставою для позбавлення Банку права на виконання судового рішення.
Згідно ч. 3 ст. 433 ЦПК України, заява розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк.
Однак, суд першої інстанції розглянув заяву Банку без повідомлення учасників справи у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України  «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. 
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про відмову у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367 ч. 1, 2, 374 ч. 1 п. 6, 379 ч. 1, 3, 4, 381 - 384 ЦПК України,Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до виконання.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає. 
Повний текст судового рішення складено: 02 березня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко