КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
04 лютого 2020 року                                                                                                          м. Київ
 
Унікальний номер справи № 755/3251/19  
Апеляційне провадження 22-ц/824/1849/2020  
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф., 
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідачі                Товариство з обмеженою відповідальністю 
«Охоронний холдінг»
 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронний холдінг» про відшкодування матеріальної шкоди,
 
в с т а н о в и в :
 
у лютому 2019 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                               ТОВ «Охоронний холдінг», в якому просив стягнути 56 465,98 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що 02.09.2018 сталася ДТП за участю автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 під його керуванням та автомобіля «Рено» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням працівника ТОВ «Охоронний холдінг» ОСОБА_2 . Постановою Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП. На час ДПТ цивільна - правова відповідальність відповідача застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна». ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виплатила страхове відшкодування з урахуванням фізичного зносу у розмірі 19 585,52 грн. За відновлювальний ремонт автомобіля він сплатив 76 051,50 грн. Відтак просив стягнути різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що становить 56 465,98 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2019 в позові відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що відмовляючи в задоволенні позову судом не враховано, що страховиком складено сертифікат про розмір відновлювального ремонту ктз з врахуванням зносу, а також звіт про оцінку вартості відновлювального ремонту. Ці обставини існували на час розгляду справи, проте               ПрАТ СК «ПЗУ України» на його неодноразові звернення не надавала звіт чи аварійний сертифікат. Внаслідок неподання ним цих доказів з поважних причин судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Крім того вважає, що документи, які містяться в матеріалах справи підтверджують розмір понесених ним витрат.
У відзиві ТОВ «Охоронний холдінг» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що додаткові документи надані до суду не впливають на ухвалене рішення, а навпаки ще більше ставлять під сумнів документи, надані позивачем у підтвердження понесених витрат на ремонт автомобіля. Наведена в аварійному сертифікаті ремонтна калькуляція відрізняється від обсягу та вартості ремонтних робіт зазначених у видаткових накладних виписаних ФОП ОСОБА_3 . Крім того, порядок надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автотранспортних засобів в Україні регламентується «Правилами надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів». Правила поширюються на суб`єктів господарювання, які надають послуги з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів. У платіжних дорученнях, наданих позивачем на підтвердження оплати за відновлення ремонту транспортного засобу, взагалі відсутня інформація щодо оплати за роботу чи послуги по ремонту автомобіля, оскільки призначення платежу вказано: «переказ особистих коштів», у акті виконаних робіт не вказано ремонт якого автомобіля проведено. Якщо ж цей акт відноситься до автомобіля позивача, то з нього вбачається штучне збільшення суми  виконаних робіт за рахунок подвоєння норми роботи. Вважає, що прийняття доказів, доданих до апеляційної скарги є недопустимим, оскільки позивач порушив порядок та строки їх подачі. Крім того, у наданому позивачем аварійному сертифікаті ремонтна калькуляція відрізняється від обсягу та вартості ремонтних робіт, зазначених у видаткових накладних, виписаних ФОП ОСОБА_3 . Так, заміна нижньої кришки багажника вартістю 24 025 грн у ремонтній калькуляції відсутня.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 02.09.2018 сталася ДТП за участю автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням позивача та автомобіля «Рено» д.н.з., під керуванням працівника ТОВ «Охоронний Холдінг» ОСОБА_2 , внаслідок якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль.
Постановою Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП. 
Цивільно - правова відповідальність власника автомобіля «Рено» д.н.з. НОМЕР_3 на час ДТП була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» за полісом № АК/9845515 від 06.01.2018. 
ПрАТ СК «ПЗУ Україна» визначила вартість майнової шкоди у розмірі         39 171,04 грн, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,5 та сплатила страхове відшкодування за вирахуванням ПДВ у сумі 19 585,52 грн.
Відповідно до рахунку на оплату № 3 від 11.09.2018, платіжного доручення № Р24А478997320А43292 від 12.09.2018, видаткової накладної № 2 від 12.09.2018, рахунку на оплату № 4 від 25.09.2018, акту здачі - прийняття робіт (надання послуг) № 1 від 26.09.2018, платіжного доручення № 50311744579623109542 від 26.09.2018, рахунку на оплату № 35 від 09.10.2018, платіжного доручення № 50311744584797009521 від 02.10.2018, видаткової накладної № 3 від 08.02.2019, акту виконаних робіт/послуг та передання/прийняття автомобіля № 28582 від 07.09.2018 позивачем сплачено 76 051,50 грн. Позивач стверджував, що зазначена сума витрачена на відновлення належного йому автомобіля «Лексус»          д.н.з. НОМЕР_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ліміт відповідальності страховика не перевищує суму збитків, тому право позивача вимагати різницю між фактично понесеним матеріальним збитків та страховою виплатою повинно базуватися на доведеності понесених збитків. Позивач не надав доказів про те, які деталі підлягали заміні, не надав експертного висновку або звіту про оцінку транспортного засобу, а з наданих позивачем доказів неможливо встановити характер пошкоджень при ДТП.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.
Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 року № 1961 -IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Згідно зі ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
За матеріалами справи встановлено, що цивільна відповідальність завдавача шкоди  на час ДТП була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна», яка визнала дану ДТП страховим випадком та сплатила страхове відшкодування у сумі 19 585,52 грн.
Сторони визнали, що страхове відшкодування було виплачено з урахуванням фізичного зносу автомобіля.
Пунктами 9.1, 9.4 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. 
Відповідно до ст. 29 цього Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Чинним законодавством передбачено як стягнення відшкодування шкоди на підставі звітів про вартість матеріальної шкоди для подальшого ремонту автомобіля, або отримання відшкодування, якщо особа не бажає відновлювати транспортний засіб, так і за доказами про реально понесені витрати на відновлювальний ремонт автомобіля.
З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав від страховика страхове відшкодування у сумі 19 585,52 грнвиходячи із сум, визначених страховиком, а не на підставі доказів про реально понесені збитки. Розмір визначеної страховиком шкоди та розмір страхового відшкодування позивач не оспорював.
У позовній заяві не вказано ні про те, коли позивач отримав страхове відшкодування, ні про те, який розмір збитків, визначено страховиком, ні про те, чому він не надав страховику документи про понесені ним витрати на відновлення автомобіля, ні про те, чи містить поліс дані про наявність чи відсутність франшизи.
Разом з тим, з листа ПрАТ СК «ПЗУ Україна»вбачається, що страхове відшкодування було виплачене після 13.11.2018.
Рахунки, платіжні доручення та акти виконаних робіт, які надані позивачем, датовані вереснем, жовтнем 2018 року. Відтак на час отримання страхової виплати позивач мав документи про те, які кошти він витратив на ремонт автомобіля, проте ці документи до страхової компанії не надав, та погодився з розміром шкоди, визначеної страховиком.  
З листа ПрАТ СК «ПЗУ Україна»від 01.11.2018 вбачається, що позивач звертався до них із заявою про доплату страхового відшкодування у сумі 62 339 грн, проте в цьому йому відмовлено. Які документи надавалися позивачем із заявою про доплату страхового відшкодування, оскільки фактично позивач на час звернення визначив розмір шкоди 81 924,52 грн (19 585,52 грнсплачене страхове відшкодування + 62 339 грн вимога про доплату) у позові також не зазначено та дані обставини позивач не підтвердив при розгляді справи. При цьому звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказує розмір шкоди уже не 81 924,52 грн, а 76 051,50 грн.
Оцінюючі надані позивачем докази суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що ці докази не підтверджують тих обставин, які саме пошкодження завдані автомобілю внаслідок ДТП, що сталася 02.09.2018, що в свою чергу позбавляє можливості перевірити чи включені у рахунки роботи лише по відновленню автомобіля після даного ДТП, чи і інші роботи, не пов`язаніз ДТП. Зокрема не надано акта огляду автомобіля, довідки поліції чи копії протоколу ДТП, звіту тощо, з яких би вбачалося яких пошкоджень зазнав автомобіль.  
Відповідач вказував, що внаслідок ДТП була пошкоджена лише задня частина автомобіля, та позивач цю обставину не спростовував, проте у рахунок на оплату від 25.09.2018 включено вартість переднього бампера (а.с. 11).
У платіжному дорученні від 12.09.2018 не зазначено, що сума сплачується в рахунок оплати за виконані роботи по відновленню автомобіля. У платіжних дорученнях від 26.09.2018 та від 02.10.2018 вказано призначення платежу: «перерахунок особистих коштів». У акті здачі - прийняття робіт (надання послуг) від 26.09.2018 не вказано, відносно якого автомобіля проведені роботи по його відновленню.
Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів про характер пошкоджень автомобіля та розмір реальних витрат, понесених на відновлення автомобіля.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Позивач не повідомляв суд про неможливість отримання інших доказів та не ставив питання про їх витребування від відповідача, чи від страховика відповідача.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Оскільки ні у позовній заяві, ні надалі позивач не повідомляв суд про неможливість отримання будь - яких доказів від страховика, суд не приймає докази, надані позивачем до апеляційного суду (аварійний сертифікат від 15.10.2018 з фотододатками та листи до ПрАТ «СК`ПЗУ Україна».
До того ж позивач звернувся з позовом про виплату різниці між розміром понесених витрат на відновлювальний ремонт та страховою виплатою, а не про виплату різниці між сумою, визначеною у аварійному сертифікаті та страховою виплатою. 
У апеляційній скарзі позивач не оспорює висновки суду, а вказує лише на те, що рішення винесено при неповному з`ясуванні всіх обставин справи через ненадання ним інших доказів.
Оскільки позивач не підтвердив належними доказами вартість понесених витрат на ремонт автомобіля, то рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
При цьому позивач не позбавлений права заявити позов з інших підстав, зокрема щодо стягнення різниці між сумою, визначеною у аварійному сертифікаті та страховою виплатою, враховуючи, що виплата страхового відшкодування проведена з урахуванням фізичного зносу автомобіля та  ПДВ.
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції законне і обґрунтоване і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.
 
Постанова складена 04.02.2020.

 
Головуючий                                                                                     Л. Д. Махлай 

 
Судді                                                                                                 В. А. Кравець

 
                                                                                                          О. Ф. Мазурик