ПОСТАНОВА
Іменем України

15 січня 2020 року 
Київ
справа №813/1203/17
адміністративне провадження №К/9901/27453/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду                   (далі     -     Суд):
головуючого судді - Бевзенка В.М.,
суддів: Данилевич Н.А., Уханенка С.А.
за участі:
секретаря судового засідання -     Грінкевич А.І., 
позивача - ОСОБА_1 ,
представника третьої особи - Сокальського Д.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 813/1203/17
за позовом  ОСОБА_1 
до Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК №1 Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи", 
третя особа: Комунальний заклад Львівської обласної ради "Львівська обласна психіатрична лікарня",
про визнання рішення незаконним, провадження по якій відкрито 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді      -      Мікули О.І., судді   -    Курилець А.Р., Кушнерик М.П.), 

ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК №1 Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи" (далі - МСЕК - 1, відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача комунальний заклад "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" (далі - КЗ "ЛОКПЛ", третя особа), в якій просила суд визнати рішення Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК №1 про призначення II групи інвалідності незаконним. 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що її було неправомірно, без її згоди та з порушенням норм Закону України "Про психіатричну допомогу" поміщено до Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні. 
Позивач зазначила, що медичний заклад, до якого її було поміщено не звертався до суду у встановлений для цього строк із заявою про її госпіталізацію до психіатричного закладу, що свідчить про її незаконне утримування на лікуванні. 
Крім того, позивач зазначила, що після чотирьох місяців її перебування в психіатричному закладі позивачці було призначено ІІ групу інвалідності. Не погоджуючись із таким рішенням, позивач зверталася із скаргою на рішення МСЕК, проте жодної відповіді не отримала. 
Враховуючи те, що рішення про призначення ІІ групи інвалідності прийняте відповідачем у зв`язку з незаконним поміщенням та утримуванням позивачки у медичному закладі, позивач вважає його незаконним та просить скасувати.
Короткий зміст рішення суду І інстанції
05 грудня 2017 року Львівський окружний адміністративний суд вирішив:
- адміністративний позов задовольнити повністю;
- визнати незаконним рішення Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК №1 комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи" про призначення ОСОБА_1 II групи інвалідності.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки винесенню оскарженого рішення передувала протиправна госпіталізація ОСОБА_1 до психіатричного закладу, який встановив діагноз позивачці та скерував її на медико - соціальну - експертну комісію, тому прийняте рішення «Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи» Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК №1 про призначення ОСОБА_1 . II групи інвалідності є незаконним та порушує права та свободи позивача.
Крім того, суд першої інстанції в своїй постанові зауважив, що жодних доказів наявності в ОСОБА_1 тяжких психічних розладів в матеріалах справи немає. Більше того, суд звернув увагу на те, що у скеруванні ОСОБА_1 від 10 червня 2016 року на МСЕК було зазначено про наявність ознак інвалідності, а для госпіталізації у примусовому порядку необхідна наявність в особи тяжких психічних розладів.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
14 лютого 2018 року Львівський апеляційний адміністративний суд вирішив:
- апеляційні скарги «Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи» Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК №1, Комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" задовольнити.
- постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року у справі №813/1203/17 скасувати, та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» Міжрайонна спеціалізована психіатрична МСЕК №1, приймаючи рішення про встановлення позивачу II групи інвалідності, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, та Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 05 вересня 2011 року № 561.
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
У касаційній скарзі скаржник просить: 
- скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від                    05 грудня 2017 року.
Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. 
Зокрема скаржник зазначила, що скеруванню на госпіталізацію має передувати певна процедура оформлення пацієнта встановлена Законом України «Про психіатричну допомогу». Підставою для скерування на госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку мусить бути наявність діагнозу, а з матеріалів справи вбачається, що психіатрична діагностика позивача проводилось вже після госпіталізації.
З боку третьої особи теж не проводилась жодна процедура оформлення пацієнта на госпіталізацію, а саме не було скеровано до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяви про її госпіталізацію у примусовому порядку на підставах що передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».
Враховуючи, що госпіталізація позивача була проведена незаконно, що було встановлено судом першої інстанції, а тому і призначення інвалідності ІІ групи на підставі лише слів матері є також незаконним. 
Позивач зазначає, що постановою прокуратури Львівської області від 26 грудня 2017 року визнано, що госпіталізація ОСОБА_1 до Львівської обласної психіатричної лікарні була здійснена із значним порушенням норм Закону України «Про психіатричну допомогу», Основ законодавства України про охорону здоров`я, Конституції України. Позивач визнана потерпілою у кримінальному провадженні  № 42017141080000037 від 11 квітня 2017 року.
Крім того, позивач наголошує, що відсутність вироку по кримінальній справі щодо незаконної госпіталізації позивача до психіатричного закладу не позбавляє жоден суд надати правову оцінку незаконним діям відповідача та третьої особи.
Аргументи відповідача у відзиві на касаційну скаргу
Відповідач скористався своїм процесуальним правом та надав відзив на касаційну скаргу в якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року залишити в силі.
У відзиві, окрім іншого, відповідач зазначив, що рішення комісії про встановлення                   ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності винесене відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року №561 «Про затвердження інструкції про затвердження груп інвалідності», Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317. 
Тривале лікування та встановлення діагнозу ОСОБА_1 лікарями Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні стали підставою для скерування позивачки на МСЕК, і, як наслідок, прийняття відповідачем рішення про встановлення їй ІІ групи інвалідності.
Відповідач вважає, що оскаржуване рішення є законним та таким, що винесене з урахуванням вимог чинного законодавства.
Аргументи третьої особи у відзиві на касаційну скаргу
Третя особа  "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" також скористалась своїм процесуальним правом та надала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року має бути залишена буз змін, а касаційна скарга ОСОБА_1 без задоволення.
Третя особа в відзиві наголошує, що ніхто не змушував позивача вчиняти будь-які дії та засвідчувати підписами відповідні документи. Позивач не скеровувалася, не приймалася та не проходила лікування у третьої особи в примусовому порядку. З 29 січня 2016 року по                 15 червня 2016 року позивач знаходилась в стаціонарі і була ознайомлена з планом обстеження та лікування, і претензій не висловлювала, лікування приймала добровільно, обстеження проходила без зауважень.
10 червня 2016 року позивач була оглянута членами комісії і за рішенням ЛКК хвора була скерована на МСЕК для вирішення питання рівня втрати працездатності.
На думку третьої особи претензії позивачки, які вона стала висловлювати через більш як шість місяців після виписки, обумовлені загостренням хронічного психічного розладу. 
Крім того, позивач вважає, що позов поданий через 9 місяців після того, як позивачка дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а тому, відповідно до положень статей 99, 100 КАС України підлягає залишенню без розгляду.
IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 було поміщено до Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні де вона перебувала до                 15 червня 2016 року.
10 червня 2016 року ОСОБА_1 було оглянута лікарсько - консультативною комісією в повному складі та скерована КЗ "ЛОКПЛ" на медико - соціальну експертизу, яку вона пройшла 15 червня 2016 року.
На підставі комісійного обстеження МСЕК, що оформлено актом огляду № 1242 та вивчення медичної документації медико - експертної справи ОСОБА_1 , позивача було визнано інвалідом ІІ групи від загального захворювання терміном на один рік.
03 березня 2017 року позивач звернулася із скаргою на рішення МСЕК до директора департаменту охорони здоров`я Микичак І.М., проте, як зазначає у позовній заяві, відповіді на своє звернення не отримала.
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідача позивач звернулась в суд за захистом свого порушеного права.
IV.  ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. 
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.
Відповідно до ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. 
Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду є незгода останньої із змістом рішення, прийнятого за результатом медико - соціальної експертизи та вивчення матеріалів медичної документації щодо ОСОБА_1 .
Закон України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.11.1992 № 2801-ХІІ (далі - Закон № 2801-ХІІ) визначає правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.
Згідно статті 1 Закону № 2801-ХІІ, законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.
Згідно ст. 38 Закону № 2801-ХІІ кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров`я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування.
Суд зазначає, що правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина визначає Закон України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 № 1489-ІІІ (далі - Закон №1489-ІІІ).
Відповідно до ст. 4 цього Закону №1489-ІІІ, психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.
Спеціальним Законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів
в       Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і       громадянина       та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересам є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII (надалі - Закон № 875-XII).
Так, статтею 2 Закону № 875-XII визначено, що інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму,       що       при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 06.10.2005 №2961 встановлено, що інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Відповідно до статті 3 Закону №875-XII, інвалідність, як міра втрати здоров`я, визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Згідно абзацу 8 Закону №2961, медико-соціальна експертиза - визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.
Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 затверджено Положення про медико - соціальну експертизу (далі - Положення №1317), яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
Відповідно пункту 4 Положення №1317, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - Комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
Також, відповідно до пункту 17 Положення №1317 медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Згідно пунктів 19, 22 Положення №1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Відповідно до пункту 27 цього ж Положення, підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
Критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи:
обмеження самообслуговування II ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб;
обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня - здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб;
обмеження здатності до навчання II ступеня - нездатність до навчання або здатність до навчання тільки у спеціальних навчальних закладах або за спеціальними програмами вдома;
обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб;
обмеження здатності до орієнтації II ступеня - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб;
обмеження здатності до спілкування II ступеня - здатність до спілкування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб;
обмеження здатності контролювати свою поведінку II ступеня - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою сторонніх осіб.
До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України №110 від 14.02.2012 року затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №088/о "Направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК)".
Згідно п. 2, 3 Інструкції, форма №088/о заповнюється лікуючим лікарем закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи лікування хворого, підписується головою і членами лікарсько-консультаційної комісії і надсилається в медико-соціально-експертну комісію. Підставою для направлення на МСЕК є, зокрема, наявність ознак інвалідності.
Тобто, положеннями вказаної Інструкції встановлено, що направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК) форми №088/о заповнюється лікуючим лікарем закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи лікування хворого, та підставою для направлення на МСЕК є, зокрема, наявність ознак інвалідності.
Суд зазначає, що передумовою для скерування позивача на медико - соціальну експертну комісію, а відтак і винесення оскаржуваного рішення МСЕК було перебування позивача на лікуванні у КЗ "ЛОКПЛ".
Так, згідно направлення на МСЕК від 10 червня 2016 року, позивач перебувала під наглядом лікувально - профілактичного закладу з 29 лютого 2016 року.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач поступила на госпіталізацію до КЗ "ЛОКПЛ" у примусовому порядку, без її згоди, на кареті швидкої допомоги у супроводі працівника поліції. Проте в подальшому її перебування у цьому закладі було оформлено як добровільне.
Підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визначені у ст. 14 Закону №1489-ІІІ.
Так, згідно цієї статті особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:
-                              вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих,
-                              або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Судом першої інстанції встановлено, що жодних доказів наявності в ОСОБА_1 вищевказаних ознак в матеріалах справи немає. 
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що у скеруванні ОСОБА_1 від 10 червня 2016 року на МСЕК було зазначено про наявність ознак інвалідності, а для госпіталізації у примусовому порядку необхідна наявність в особи тяжких психічних розладів, яких у позивача встановлено не було.
Крім того, відповідно до ст. 16 Закону №1489-ІІІ, особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а саме в примусовому порядку підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Аналізуючи наведені норми законодавства, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що КЗ "ЛОКПЛ" не було дотримано порядку госпіталізації позивачки, а саме після з`ясування доцільності госпіталізації ОСОБА_1 не було скеровано до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяви про її госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, що передбачено ст. 14 Закону №1489-ІІІ.
Суд першої інстанції зазначив, що за фактом неправомірного поміщення позивачки до психіатричного закладу, 04 березня 2017 року позивач звернулася до керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 Івченка І.В. про вчинення відносно неї злочинів, зокрема примусового поміщення у лікувальний заклад. 
Крім того, згідно пункту 3 Положення №1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Позивач заперечує своє звернення до відповідача для встановлення інвалідності, що дає підстави для висновку про порушення відповідачем норм Положення №1317.
В даній адміністративній справі Суд наголошує, що недодержання вимог статті 16 Закону №1489-ІІІ при госпіталізації позивачки до психіатричного закладу є підставою для скасування оскаржуваного (підсумкового) рішення ухваленого за її результатами.
Суд не приймає до уваги доводи викладені відповідачем в касаційній скарзі, що тривале лікування та встановлення діагнозу ОСОБА_1 лікарями Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні стали підставою для скерування позивачки на МСЕК, і, як наслідок, прийняття відповідачем рішення про встановлення їй ІІ групи інвалідності.
Враховуючи, що госпіталізація позивача була проведена з порушенням встановленої законом процедури, що обґрунтовано було встановлено судом першої інстанції, а тому і призначення інвалідності ІІ групи є також незаконним. 
Суд погоджується з висновками викладеними в касаційній скарзі, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що відповідач не надав суду жодного доказу встановлення факту законного направлення позивачки на примусову госпіталізацію до психіатричного закладу.
Суд не погоджується з доводами третьої особи викладеними в касаційній скарзі, що відповідно до положень статей 99, 100 КАС України позов ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду, оскільки питанню пропуску строку подання позову було розглянуто судом першої інстанції.
Так, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки суд першої інстанції дійшов до висновку, що строк звернення до суду позивачем з даним позовом не пропущено.
Доводи, які наводяться відповідачем та третьою особою у відзивах на касаційну скаргу, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права при прийнятті рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону й фактично встановленим обставинам справи, отже суд апеляційної інстанції скасував її помилково. 
З огляду на викладене, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року має бути скасованою, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року - залишена в силі.
Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд,-
ПОСТАНОВИВ :
1.Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року в цій справі скасувати.
3. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року в цій справі залишити в силі.
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.
Суддя - доповідач                                                                      В.М. Бевзенко          

Судді                                                                                           Н.А. Данилевич
                                                  
                                                                                          С.А. Уханенко