ПОСТАНОВА
Іменем України

12 лютого 2020 року 
Київ
справа №820/242/16
адміністративне провадження №К/9901/8715/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду   (далі   -   Суд):
головуючого судді - Бевзенка В.М.,
суддів: Данилевич Н.А., Радишевської О.Р.,
за участю:
секретаря судового засідання -    Кравченко Р.О.,
представника позивача -Літкевич О.В.,
представника відповідача - Дудник А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні як суд касаційної інстанції 
адміністративну справу № 820/242/16

за позовом  ОСОБА_1 
до   Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області,
за участю третьої особи - начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області Чурсіна Олександра Вікторовича,
про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді Перцової Т.С., суддів: Жигилія С.П.,   Дюкарєвої С.В.), 

ВСТАНОВИВ :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог

1.   У лютому 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - МЮУ, відповідач-1), Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - ГТУЮ у Харківській області, відповідач-2), у якому просив суд:
- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України від                          25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25 грудня 2015 року;
- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на посаді;
- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
2.   Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, на переконання позивача, наказ Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року №4542/к «Про звільнення ОСОБА_1 » є таким, що виданий з порушенням норм Конституції та законів України, за відсутності законної підстави, недобросовісно та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, отже, не відповідає вимогам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ має бути визнаний протиправним і скасований, а позивач поновлений на публічній службі.
Позивач зазначив, що заява про звільнення за угодою сторін без зазначення дати такого звільнення, яка слугувала підставою для видання оскаржуваного наказу була написана ним 08 лютого 2015 року після проходження процедури незалежного тестування та співбесіди із кадровою комісією Міністерства юстиції України на вимогу начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України Грибаня Сергія Олександровича. Заяву про звільнення Грибань С.О. залишив у себе.
Позивач наполягає на тому, що з моменту призначення його на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області до останнього дня роботи на вказаній посаді будь-яких заяв про звільнення із цієї посади за угодою сторін не писав та до Міністерства юстиції України не подавав.
Короткий зміст рішення суду І інстанції
3.   Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016 в справі №   820/242/16 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі:
- визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства юстиції України від                   25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25 грудня 2015 року;
- стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2015 по 20.04.2016 у розмірі 16667,37 грн (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят сім гривень 37 копійок);
- допущено до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
4.   Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 25.12.2015 № 4542/к «Про звільнення ОСОБА_1 " винесений за відсутності досягнення угоди сторін про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, без погодження дати звільнення, з порушенням порядку звільнення позивача з посади, що свідчить про протиправність наказу  та наявність підстав для його скасування. 
Беручи до уваги незаконність звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25.12.2015 та стягнення з відповідача-2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року апеляційні скарги Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Міністерства юстиції України задоволено:
- постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016 в справі № 820/242/16 скасовано;
- прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, за участю третьої особи - начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області Чурсіна Олександра Вікторовича, про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати відмовлено.
6.   Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, зокрема, що обставини, про які зазначено судом першої інстанції, не є обставинами, з якими законодавець пов`язує звільнення з посади за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.
Суд апеляційної інстанції погодився з доводами апелянтів про те, що відсутність відмітки про реєстрацію заяви не може свідчити про звільнення позивача з ініціативи власника та не є підставою для визнання протиправним оскаржуваного наказу.
Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції відхилила посилання суду першої інстанції на п.30.3.1, п.30.3.3 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 №   973/5, оскільки вказана Інструкція втратила чинність 03.08.2015, у зв`язку з прийняттям наказу Міністерства юстиції України від 03.08.2015 №   1405/5 "Про затвердження Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України".
Висновок суду першої інстанції щодо неможливості встановити дату подання заяви про звільнення, через який структурний підрозділ, коли та через кого з посадових осіб і яким чином вона була спрямована на резолюцію Міністру юстиції України, не відповідає обставинам, які встановлені судом апеляційної інстанції та дослідженим доказам у їхній сукупності.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що посилання позивача на написання та подання вказаної заяви 08.02.2015 не виключає написання та подання заяви такого змісту 10.12.2015. Не зазначення позивачем дати написання заяви не може слугувати беззаперечною підставою для визнання її недійсною та такою, що не відображає його волевиявлення щодо звільнення.
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
8.   У липні 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка 24.01.2018 передана на розгляд до Верховного Суду.
9. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року та залишити в силі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року.
10. Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу.
10.1.   Позивач у касаційній скарзі посилається на те, що судом апеляційної інстанції помилково взято до уваги непідтверджені жодними належними доказами пояснення представників відповідачів, що спростовують дійсні обставини справи і викривляють положення чинного законодавства.
Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, також неправомірно не взяв до уваги вимоги частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до яких в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не прийнято до уваги, що обов`язковою умовою звільнення «за угодою сторін» є досягнення обома сторонами трудового договору домовленості щодо всіх істотних умов такої угоди. Однією з істотних умов для угоди сторін, у розумінні пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), є дата припинення трудового договору. 
Позивач наголошує на тому, що заява про звільнення витребувана від нього                                  08 лютого 2015 року взагалі не містила відомостей про рік, місяць, тиждень, день чи годину, у які сторони начебто досягли згоди припинення трудового договору, тобто заява є такою, що не містить визначеного сторонами строку припинення договору.
Ураховуючи відсутність в заяві про звільнення відомостей про досягнення згоди щодо однієї з істотних умов угоди про звільнення, якою є дата припинення трудового договору, така угода не може вважатися укладеною.
Позивач зазначає, що дії відповідача-1, у вигляді недобросовісного використання при виданні оскаржуваного наказу недійсної заяви про звільнення, витребуваної від позивача 08 лютого 2015 року, є такими, що спростовують відомості про наявність угоди сторін, про дійсне волевиявлення позивача, відомості про нібито погоджену дату звільнення, отже, є такими, що вчинені з порушенням норм Конституції України та законів України, за відсутності законної підстави, недобросовісно та без урахування права позивача на участь у процесі прийняття рішення. 
11. Аргументи Головного територіального управління юстиції у Харківській області викладені в запереченнях на касаційну скаргу.
Відповідач-2 в запереченнях на касаційну скаргу просить скаргу залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 - без змін.
В запереченнях зазначено, що про досягнення згоди на припинення трудових правовідносин на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України свідчить власноруч написана ОСОБА_1 заява, а також нотаріально посвідчена заява позивача від 12.12.2015. Усе в сукупності є достатніми і належними доказами законності наказу МЮУ від 25.12.2015 №   4542/к.
Відповідач-1 наголошує, що посилання позивача на відсутність у нього вільного волевиявлення при написанні заяви про звільнення за угодою сторін є безпідставним.
12. 10 лютого 2020 року від відповідача-2 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.
IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
13. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 23.09.2014 №   2088/к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Головного управління юстиції у Харківській області.
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 №115/5 Головне управління юстиції у Харківській області перейменовано на Головне територіальне управління юстиції у Харківській області.
За результатами незалежного тестування та співбесіди 08 лютого 2015 року позивача було рекомендовано кадровою комісією Міністерства юстиції України для призначення на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
Судами попередніх інстанцій також установлено, що наказом Міністерства юстиції України від 12 лютого 2015 року №   282/к "Про переведення ОСОБА_1 " позивача було переведено з посади начальника Головного управління юстиції у Харківській області на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
На підставі вказаного наказу Міністерства юстиції України Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області було прийнято наказ від 14.02.2015 №305/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від                  12.02.2015 №   282/к "Про переведення ОСОБА_1 "
Судом першої інстанції встановлено, що до Департаменту кадрової роботи та державної служби надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення його за угодою сторін з ухвальною резолюцією Міністра юстиції України, яка була отримана директором Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України Грибанем С.О. 10.12.2015.
Згідно з Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженою наказом Міністерства юстиції від 03.08.2015 № 1405/5, після підготовки та візування проєкт наказу Міністерства юстиції України "Про звільнення ОСОБА_1 " був поданий на підпис Міністру юстиції України разом із заявою ОСОБА_1 .
14. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2015 №   4542/к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області 25.12.2015 за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. На підставі цього наказу, Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області було прийнято наказ від 25.12.2015                         № 3760/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2015                     № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_1 ".
Позивач, уважаючи оскаржуваний наказ протиправним, а його охоронювані законом інтереси порушеними, звернувся до суду з цим позовом.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
15. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. 
16.   08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX, за правилом пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Положеннями частини першої статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
17. Спірні правовідносини регулюються нормами Закону України «Про державну службу» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Кодексу законів про працю України, Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення про Міністерство юстиції).
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41      КЗпП України).
Згідно з пунктом першим частиною першою статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.
Таким чином, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов`язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов`язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.
18. Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 КЗпП України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.
Статтею 30 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.
При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.
Згідно з підпунктом 15 пункту 12 Положення про Міністерство юстиції звільнення з посади керівників територіальних органів МЮУ належить до повноважень Міністра юстиції України.
Заяви про призначення, переміщення на іншу посаду, звільнення з посади оформляються власноручно (Порядок ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 731 (далі - Порядок № 731), порядок подачі працівником заяви про звільнення законодавством не встановлено.
У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.
Отже, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. 
Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін (указаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №825/3587/15-а).
Відповідно до пунктів 3, 5, 10 частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
19. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"   роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1   статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1   статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України).      
Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.
Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).
Суд наголошує, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
20. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 08.02.2015 було власноручно написано заяву про припинення трудового договору за угодою сторін, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, у тому числі, і позивачем. 
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що заява про звільнення від 08.02.2015 була написана від імені начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1., однак останній був призначений на вказану посаду 12.02.2015 згідно з наказом Міністерства юстиції України №   282/к.
З огляду на те, що оскаржувана заява не містить строку, з якого трудовий договір припиняється за взаємною згодою сторін, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що між сторонами   у цьому випадку не   досягнуто згоди про звільнення позивача з підстав пункту 1 статті 36 КЗпП України.
21. Дослідивши зміст копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 12.12.2015, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач особисто зазначає в абзаці другому заяви про досягнену домовленість про звільнення із займаної посади у грудні цього року (2015) та одночасно відкликає свою заяву про звільнення його з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області на підставі «За угодою сторін».
Стосовно поданої позивачем заяви від 12.12.2015 про відкликання заяви «про звільнення за угодою сторін», на яку у запереченнях на касаційну скаргу посилається відповідач-2, і в якій позивач висловив прохання звільнити його із займаної посади з іншої підстави, а саме: за власним бажанням з 21 грудня 2015 року та заяви від 18.12.2015 про відкликання заяви від 12 грудня 2015 року в частині, що стосувалася звільнення позивача із займаної посади з 21 грудня 2015 року, Суд зазначає наступне.
У разі написання заяви про звільнення у порядку частини 1 статті 36 КЗпП України, тобто за згодою сторін, чинним законодавством не передбачена можливість продовження роботи протягом двох тижнів і відкликання працівником заяви про звільнення, а тому заяви позивача від 12.12.2015 та 18.12.2015 обґрунтовано не було прийнято судом першої інстанції до уваги, оскільки вони не створюють юридичних наслідків.
Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач заявою від 12.12.2015 підтверджує факт написання заяви про звільнення та досягнення домовленості у грудні 2015 року про звільнення із займаної посади.
Факт подання позивачем відповідних заяв свідчить про відсутність свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України,  свою чергу відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін чи звільнитись на інших підставах.
Під час розгляду справи колегією суддів було встановлено, що з письмових заперечень представника Міністерства юстиції України та наданих пояснень визначити дату та спосіб надходження до Міністерства юстиції України заяви, яка була використана як підстава для видання оскаржуваного наказу неможливо, а зазначено лише, що 10.12.2015 до Департаменту кадрової роботи та державної служби надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення його за угодою сторін.
Відповідно до пункту 30.3.1. Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 року №973/5, реєстрація документів це фіксація факту створення або надходження документа шляхом проставлення на ньому умовного позначення реєстраційного індексу з подальшим записом у реєстраційних формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів провадиться з метою забезпечення їх обліку, контролю виконання і оперативного використання наявної в документах інформації.
Згідно з положенням пункту 30 підпункту 3.3 указаної Інструкції, реєстрації підлягають всі документи, що потребують обліку, виконання й використання з довідковою метою (розпорядчі, планові, звітні, обліково-статистичні, бухгалтерські, фінансові тощо), як ті, що створюються і використовуються в Міністерстві, так і ті, що надходять. На документах, які надійшли до Міністерства, проставляється вхідний номер. Він має вигляд реєстраційного штампа, який проставляється на нижньому полі першого аркуша документа праворуч (на листах - відповідях) та штрих-коду на листах, які пройшли комп`ютерну реєстрацію. Основним принципом реєстрації документів є однократність.
Судом першої інстанції встановлено, що заява позивача про звільнення за угодою сторін не містить доказів її реєстрації, що не дає змоги встановити дату подання заяви про звільнення, через який структурний підрозділ, коли та через кого з посадових осіб і яким чином вона була спрямована на резолюцію Міністру юстиції України. 
Отже, яким чином заява позивача опинилась в Міністерстві юстиції України встановити не можливо, однак встановлено, що позивач добровільно її не подавав.
22. Щодо згоди Міністра юстиції України як суб`єкта призначення/звільнення на звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін, яка надана шляхом накладення на заяві ОСОБА_1 резолюції «До наказу. П.Д.Петренко» (з використанням відповідного штампу) та власноручного підпису Міністра юстиції України, Суд зазначає наступне.
Пунктом 16 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України визначено, що резолюція це напис на документі, зроблений керівництвом Міністерства, що містить вказівки щодо виконання документа. Резолюція складається з таких елементів: прізвище, ініціали виконавця (виконавців), зміст доручення, термін виконання, особистий підпис Міністра або його заступників, дата. На документах з термінами виконання, які не потребують додаткових вказівок, у резолюції зазначається: виконавець, підпис автора резолюції, дата.
Судом установлено, що резолюція не містить ані дати проставлення такої резолюції (дати вчинення підпису), ані будь-якої вказівки на погоджену дату звільнення.
23. За таких обставин Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, що, у свою чергу, позбавляє відповідача права на звільнення ОСОБА_1 25 грудня 2015 року   на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Указана правова позиція вже неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах Верховного Суду, зокрема: від 21.11.2018 у справі                                   №820/243/16, від 03.04.2019 у справі №803/497/18, від 29.07.2017 у справі                                         №826/22434/15.
24. Відповідно до статті 159 КАС України (в редакції на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Законним є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У постанові Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016 зазначено про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача-2 на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на посаді.
Згідно з резолютивною частиною зазначеної постанови суду першої інстанції стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2015 по 20.04.2016 у розмірі 16667,37 грн.
Однак при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції не було обґрунтовано жодною нормою чинного законодавства підстави та розмір суми стягнення.
Крім того, з постанови суду першої інстанції не вбачається, яким чином судом було розраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті відповідачем-2.
Отже, при встановленні наведених фактів судом першої інстанцій порушено норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.
За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
При цьому Суд зазначає, що діє у межах повноважень, визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що судом першої інстанції не з`ясовано обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.
25. За таких обставин суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині позовних вимог про стягнення з ГТУЮ у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на посаді з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в цій частині.
Суд наголошує, що під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно звернути увагу на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 (справа №826/808/16).
26. Таким чином, з урахуванням викладеного Суд дійшов до висновку про необхідність скасування постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року повністю та залишення в силі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року в частині: визнання протиправним і скасування наказу Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25 грудня 2015 року; допущення до негайного виконання постанови суду в частині поновлення на посаді. У частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
2. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року у цій справі скасувати.
3. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та справу №820/242/16 в цій частині направити на новий судовий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду, а в іншій частині - залишити без змін.
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач:                                                  В.М. Бевзенко

Судді:                                                                                Н.А. Данилевич          

                                                                                О.Р. Радишевська