Справа № 761/41519/19                                                  Головуючий 1 інстанція- Осаулов А.А.
Проваження № 22-ц/824/2301/2020                                Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
23 січня 2020 року                                                                            м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  судді               Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Шевченківського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позовуу справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Геращенка Володимира Васильовича про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,-
 
в с т а н о в и в:
 
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Геращенка В.В. про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно частково задоволена заява позивачів та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони відповідачу ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам вчиняти дії направлені на зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із вказаної квартири.
Не погоджуючись із ухвалою, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність і необгрунтованість ухвали, порушення при її постановленні норм процесуального права. 
Скарга мотивована тим, що він є власником спірної квартири, реєстрація права власності на яку здійснена на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 01 квітня 2019 року, договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 18 березня 2019 року та договору іпотеки № 2154 від 13 серпня 2008 року. Документи, які підтверджують його право власності на спірну квартиру на даний час не оспорені і є чинними, а тому вжиті судом заходи забезпечення позову порушують його право власності на належне йому нерухоме майно, які гарантовані  ст.41 Конституції України. Суд
                                                                        -  2  -
не врахував, що його право власності не оспорюється, а предметом спору є лише реєстраційні дії, при цьому позовні вимоги про скасування рішення та запису про державну реєстрацію його права власності на нерухоме майно не мають жодного відношення до  вимог про забезпечення позову у вигляді заборони зняття з реєстрації та виселення та накладення арешту, що свідчить про неспівмірність вжитих судом заходів із позовними вимогами. Суд не звернув уваги, що матеріали справи не містять і позивачами жодним чином не обгрунтовано та не підтверджено доказами необхідність вжиття заходів забезпечення позову, в тому числі тих, про які просять заявники у клопотанні. Суд не врахував судову практику, зокрема висновки Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 761/39201/18.
Позивачі відзиву на апеляційну скаргу не подали.
Скаржник ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 13 січня 2020 року, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
В суді апеляційної інстанції представник позивачів адвокат Деяк Я.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що 22 жовтня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Шевченківського районного суду м.Києва позов до ОСОБА_1 , державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Геращенка В.В. про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Предметом спору у справі є законність рішень та дій державного реєстратора щодо реєстрації за відповідачем ОСОБА_1 як іпотекодержателем права власності на належну позивачам квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки.
Одночасно з подачею позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що 13 серпня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір,за яким позичальниця отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 115500 доларів США терміном на 15 років. В цей же день між ВАТ «КБ «Надра» і ОСОБА_3 взабезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки, за яким він передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Шевченківського районного суд м.Києва від 27 січня 2010 року стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ВАТ «КБ «Надра» борг за кредитним договором у розмірі 151203,30 доларів США.
Вказували, що в подальшому за результатами проведення електронного аукціону (торгів) ПАТ «КБ «Надра» відступило право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Лекс Навігатор», яке у свою чергу 01 квітня 2019 року відступило право вимоги за
                                                                        -  3  -
вказаними договорами відповідачу ОСОБА_1   Останній 17 квітня 2019 року направив заявникам вимогу про сплату боргу за кредитом на наслідки її невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки. 20 вересня 2019 року державним реєстратором Гаращенком В.В. здійснена реєстрація права власності на  квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_1 , яку заявники вважають незаконною і у зв`язку з чим подали до суду позов про визнання незаконним і скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності.Посилаючись на наявність достатніх підстав вважати, що відповідач буде вчиняти незаконні дії щодо продажу предмета іпотеки третім особам, виселяти їх тощо, просили судвжити заходи забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири та заборони відповідачу вчинення дій.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що з урахуванням предмету спору та наявності об`єктивної можливості відчуження відповідачем спірної квартири, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивачів.
Колегія суддів частковопогоджується з такими висновками судді першої інстанціїз наступних підстав.
Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи  має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.
Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).
Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.
За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку
                                                                        -  4  -
обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову.
При цьому суддя виходив із того, що що між сторонами виник спір щодо законності набуття права власності на спірну квартиру відповідачем та імовірної можливості її відчуження останнім під час вирішення спору, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивачів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками і вважає, що даний вид забезпечення позову стосується і пов`язаний із позовними вимогами позивачів про скасування рішення та запису про державну реєстрацію за відповідачем права власності на нерухоме майно, а накладення арешту на квартиру є необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого судового рішення та ефективного захисту прав позивачів, а також перешкоджання спричинення їм значної шкоди.
При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивачів, які полягають у оспоренні законності реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно, так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови ПВСУ № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про 
                                                                        -  5  -
забезпечення позову»).
При цьому колегія суддів враховує, що даний захід не є тотожним позовним вимогам, не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.
Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є власником спірної квартири, документи, які підтверджують його право власності на спірну квартиру, на даний час не оспорені і є чинними, а тому вжиті судом заходи забезпечення позову порушують його право власності, гарантоване  ст.41 Конституції України.
Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Поскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.149-150 ЦПК України передбачають можливість обмеження особи у здійсненні права власності привжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України (ст.41) і діючому законодавству.
При цьому, кодегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи скаржника права власності на належне йому майно у вигляді квартири. Накладення арешту на належне ОСОБА_1 майно за своїм змістом полягає у обмеженні права особи лише розпорядитися майном (провести його відчуження), проте не позбавляє апелянта права володіння і користування цим майном.
Це ж стосується посилань скаржника на порушення його права на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.
В даному випадку втручання у право власності відповідача у вигляді обмеження на відчуження майна здійснене згідно із законом і було пропорційним переслідуваній меті, поскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що право власності відповідача не оспорюється, а предметом спору є лише реєстраційні дії, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову необгрунтовані. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну кваритру у відповідачка виникло саме у зв`язку із вчиненням реєстраційних дій, а не у зв`язку із укладенням якихось цивліьно-парвових угод по набуттю права власнсоті (наприклад договору купівлі-продажу квартири, міни чи дарування квартири тощо), а відтак оскарження цих реєстраційних дій та записів призведе до позбавлення його права власності.
Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки відсутні докази про намір відповідача провести відчуження спірної квартири є необгрунтованими з наступних міркувань.
По-перше, ОСОБА_1 є власником спірної квартири, а відтак як титульний власник в будь-який час має можливість провести відчуження належної йому квартири.
По-друге, відповідач придбав право вимоги за договорами, за якими мав намір отримати від відповідачів саме грошові кошти, а не квартиру, відповідно набуття права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру пов`язане із зверненням стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із неповерненням позичальницею ОСОБА_2 отриманих кредитних
                                                                        -  6  -
коштів, які останній  має намір у такий спосіб повернути, що у свою чергу дає достатні підстави вважати, що з метою отримання грошових коштів ОСОБА_1 може провести відчуження спірної квартири.
Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані посилання скаржника на невідповідність судового рішення постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 761/39201/18, оскільки в даній справі встановлені інші фактичні обставини. Так, скасовуючи вжиті заходи забезпечення позову, Верховний Суд послався на недоведеність намірів відповідача відчужити спірне майно з огляду на відсутність наведення відповідного обгрунтування у заяві позивача. В даній справі заявники належним чином обгрунтували підстави своєї заяви, пославшись на наявність вагомих підстав вважати. що відповідач виконає відчуження квартири і мотивували це в заяві.
Окрім того,  відхиляючи дані доводи колегія судді ввраховує, що у цілому ряді рішень (постанов та ухвал) Верховнонго Суду у справах щодо застсоування заходів забезпечення позову у справах, повязаних із оскарженням особами реєстраційних дій по реєстрації за кредитором прав власнсоті на нерухоме майно, а саме: від 11 жовтня 2019 року у справі № 607/13866/19, від 21 жовтня 2019 року у справі № 202/2666/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 367/5303/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 201/4783/19, від 21 листопада 2019 року у справі № 752/10724/19, від 21 листопада 2019 року у справі№756/16198/18, від 05 грудня 2019 року усправі № 199/3924/19,  сформовано висновок про правильність вжиття таких заходів з огляду на те, що предметом спору у даній справі є вимоги щодо скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення оспорюваних прав позивачів, за захистом яких вони звернулися.
Водночас колегія суддів не може погодитися із застосуванням судом таких заходів забезпечення позову, як заборона відповідачу ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам вчиняти дії направлені на зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із вказаної квартири.
Вживаючи такі заходи забезпечення позову, суд не звернув уваги на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до ст.7 якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється виключно на підставі заяви цієї особи чи її представника або відповідного судового рішення, що подаються до органу реєстрації.
Отже, зняття з реєстрації можливе лише за заявою самих позивачів, а не відповдіача, а відтак вжиті заходи не пов`язані із виконанням можливого рішення чи захистом прав позивачів і відповідно не грунтуються на законі.
Окрім того, забороняючи відповідачу ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам вчиняти дії направлені на виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із вказаної квартири, суддя не врахував їх співмірність  та відповідність вимогам законодавста, яке ругулює відносини власності, а також ступінь пропорційності втручання вжитими заходами у право власності відповідача та урахування його інтересів.
Згідно положень ст.109 ЖК України виселення відбувається в судовому порядку, а відтак заборонивши втручастися у вживати дій по виселенню, суд фактично втрутився у права власника на подачу позову до суду, що є порушенням ч.1 ст.4 ЦПК України, яка гарантує кожній особі право на звернення до суду за захистом своїх прав.
Вирішуючи апеляційну скаргу колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело
                                                                        -  7  -
права.
Так згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним. 
Суд наведеного не врахував і постановив необгрунтовану ухвалу у вказаній частині.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав ухвала суду в частині заборона відповідачу ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам вчиняти дії направлені на зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із вказаної квартири підлягає до скасування.
Вирішуючи заяву представника позивачів в цій частині апеляційний суд вважає, що заява не підлягає до задоволення з викладених вище підстав, а саме у зв`язку із відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову та їх непропорційністю щодо втручання у здійснення відповідачами права власності на належне їм нерухоме майно.
В іншій частині колегія суддів залишає ухвалу судді Шевченківського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2019 року без змін.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволити частково.
Ухвалу судді Шевченківського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2019 року в частині заборони ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам вчиняти дії направлені на зняття з реєстрації та виселення  ОСОБА_2 і 
ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.
В решті ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий   

Судді: