Ухвала  
 29 січня 2020 року
 м. Київ
справа № 200/396/17
провадження № 61-1075ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Воробйової І. А. розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 110 002,83 грн. 
Рішенням  Бабушкінського  районного  суду  м.  Дніпропетровська  від                    28 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 48 980,00 грн, збитки від інфляції 55 129,13 грн, три відсотки річних 5 893,70 грн, що разом складає 110 002,83 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення  Бабушкінського  районного  суду  м.  Дніпропетровська  від                     28  лютого  2018 року в частині стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних змінено.
Зменшено  суму стягнутих інфляційних збитків за період з 04 лютого                   2014 року по 08 лютого 2018 року з 5 5129,13 грн до 21 017,78 грн та суму стягнутих трьох відсотків річних за період з 04 лютого 2014 року по                          08 лютого 2018 року з 5 893,70 грн до 1 924,17 грн.
Рішення  Бабушкінського  районного  суду  м.  Дніпропетровська  від                    28  лютого  2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 15 980,00 грн та відсотків за користування позикою у сумі 33 000,00 грн та витрат на правову допомогу у сумі 5 000,00 грн залишено без змін.
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                             ОСОБА_1 в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судами норм матеріального права, просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та залишити в силі рішення Бабушкінського  районного  суду                   м.  Дніпропетровська  від  28  лютого  2018 року. 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на                  01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Ціна позову в даній справі становить 110 002,83грн, яка станом  на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб  (2 102*100=210 200).
 
Отже зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судового рішення у цій справі у касаційному порядку.
Доводів, які б свідчили про необхідність відкриття касаційного провадження в малозначній справі заявником не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України             суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages PrestationsServicesv. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla GomezdelaTorrev. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)           від 19 грудня 1997 року, § 36).
 
З урахуванням вказаного, оскільки   ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
З наведених обставин не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статті 392 ЦПК України.
 
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою    ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                        І. А. Воробйова