Постанова
Іменем України                                   
 
27 листопада 2019 року 
м. Київ
 
справа № 522/1423/16-ц
провадження № 61-18356св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Імексбанк», ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року у складі судді Ільченко Н. А. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Заїкіна А. П., Калараша А. А.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ПАТ «Імексбанк», ОСОБА_2 про стягнення коштів та компенсації моральної шкоди.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Імексбанк» укладено договір № 590015067 «Постійний клієнт» 13 міс», на підставі якого позивач як вкладник розмістила у банку строковий вклад у розмірі 16 080 США на умовах депозиту строком до 04 липня 2015 року.
 
27 січня 2015 року у ПАТ «Імексбанку» була введена тимчасова адміністрація та банк перестав виконувати свої зобов`язання із виплати процентів, а після закінчення строку договору не повернув кошти. Загальна заборгованість банку становила на 27 січня 2015 року 16 523,19 доларів США, що становить тіло депозиту - 16 080 доларів США та проценти 403,94 доларів США та 39,25 доларів США та 27,84 грн.
 
Тимчасова адміністрація додатково нарахувала проценти - 462,21 доларів США.
 
07 травня 2015 року та 07 липня 2015 року позивачу видано 192 995,21 грн - гарантованої суми з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
 
ОСОБА_1 зазначала, що: заборгованість ТОВ «Імексбанку» склала 158 991,76 , а не 91 615,54 грн, яка нарахована Фондом згідно курсу долара на час введення тимчасової адміністрації та суперечить вимогам статті 3 ЦК України; обов`язок по виплаті депозитного вкладу згідно частини четвертої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» несе особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання шкоди її вини своїм майном; відповідачем було порушене грошове зобов`язання, до якого застосовуються статті 625, 1061 ЦК України; позивачу завдана моральна шкода, яку вона оцінювала у 10 000 грн.
 
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
зобов`язати ПАТ «Імексбанк», його власника ОСОБА_2 повернути їй невиплачений залишок валютного депозиту «Постійний клієнт» 13 міс» за договором № 590015067 у сумі 7 523,15 США;
на підставі статей 625, 1061 ЦК України виплатити 3% річних у сумі 129,23 доларів США та 11 процентів річних за договором за 209 днів - 473,85 доларів США;
стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що ОСОБА_1 була включена до переліку вкладників, які мають можливість отримати гарантовані Фондом 200 000 грн, і станом на 07 липня 2015 року повністю отримала гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом. Оскільки позивач у місячний термін звернулася до Фонду з вимогами кредитора про відшкодування суми, що перевищує гарантовану, задоволення вимог позивача по вкладу має відбуватися у четверту чергу, після задоволення вимог попередніх трьох черг, а тому задоволення позову про стягнення коштів з відповідача на користь позивача порушить черговість задоволення вимог кредиторів попередніх черг, передбачену статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Апеляційний суд зазначив, що постановою правління НБ України від 26 січня 2015 року № 50 ПАТ «Імексбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Відповідно до цієї постанови власниками істотної участі АТ «Імексбанк» усупереч вимогам статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не вжито своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку. Правове значення для вирішення питання про законність і обґрунтованість позовних вимог має: (1) чи є зазначена особа власником істотної участі або керівниками банку; (2) чи з його вини банк віднесено до категорії неплатоспроможних. Проте позивачем не зазначено чи ОСОБА_2 одноосібно приймав рішення з будь-яких питань діяльності банку та чи мав він реальний вплив та контроль над ним та чи саме з його вини банк став неплатоспроможним. Позовні вимоги про повернення залишку валютного депозиту заявлено до ПАТ «Імексбанк», як власника ОСОБА_2 , а вимоги до ОСОБА_2 , як власника істотної участі та керівника банку не пред`явлено.
 
Аргументи учасників справи
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в уточненій позовній заяві позовні вимоги фактично були пред`явлені до власника банку ОСОБА_2 , оскільки Фонд свої зобов`язання перед позивачем виконав, а позовні вимоги до банку мають лише формальний характер. Суди неправильно застосували частини п`яту, шосту статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), оскільки суди фактично не розглянули питання про відповідальність власника істотної участі ПАТ «Імексбанк» ОСОБА_2 . Суди не застосували висновки Верховного Суду України, викладені у постановах: від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, згідно яких на спірні відносини поширюються дія норм Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що саме ОСОБА_2 прямо чи опосередковано є власником істотної участі ПАТ «Імексбанк», і саме з його вини банк віднесено до категорії неплатоспроможних. Тому наявні правові підстави для стягнення коштів та компенсації моральної шкоди саме з власника істотної участі ПАТ «Імексбанк» ОСОБА_2 .
 
У лютому 2017 року ПАТ «Імексбанк» через представника Бойченка С. М . надало заперечення на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
Заперечення мотивовані тим, що стягнення з банку, який перебуває у процедурі ліквідації, грошових коштів за договором банківського вкладу порушує порядок задоволення вимог кредиторів, встановлений статтями 45, 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16. Зазначає, що позивачем не обґрунтована позовна вимога про стягнення компенсації моральної шкоди.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що згідно укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Імексбанк» 03 червня 2014 року договору № 430004567 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року ОСОБА_1 внесла у ПАТ «Імексбанк» депозитний вклад у сумі 16 080 доларів США на строк до 04 липня 2015 року під 11 % річних.
 
На підставі постанови правління НБ України від 26 січня 2015 року № 50 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26 січня 2015 року прийнято рішення № 16 про впровадження з 27 січня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Імексбанк».
 
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 84 від 23 квітня 2015 року було продовжено строк тимчасової адміністрації у ПАТ «Імексбанк» до 26 травня 2015 року.
 
Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 27 травня 2015 року прийнято рішення № 105, згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» Северина Ю. П. Вказана інформація опублікована в офіційному друкованому виданні «Голос України», відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та НБУ (http://bank.gov.ua), а також міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців.
 
ОСОБА_1 була включена до переліку вкладників, які мають можливість отримати гарантовані Фондом 200 000 грн, і станом на 07 липня 2015 року отримала гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом. Крім того, ОСОБА_1 у визначений місячний термін звернулася до Фонду з вимогами кредитора про відшкодування суми, що перевищує гарантовану.
 
Апеляційний суд встановив, що 26 січня 2015 постановою правління НБУ ПАТ «Імексбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, і відповідно до вказаної постанови власниками істотної участі АТ «Імексбанк» усупереч вимогам статті 8 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не вжито своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку. Проте , позивачем не зазначено чи ОСОБА_2 одноосібно приймав рішення з будь-яких питань діяльності банку та   чи мав він реальний вплив та контроль над ним та чи саме з його вини банк став неплатоспроможним.
 
У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
У частині першій статті 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.
 
Згідно частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. 
 
Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. У разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду. Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
 
Лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), можливо встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.
 
Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)  на власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.
 
Таким чином, для стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників має бути доведений факт заподіяння такої шкоди внаслідок винних дій або бездіяльності указаних осіб, як і інші складові елементи складу цивільного правопорушення. 
 
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі 757/21639/15-ц (провадження № 61-19063св18), від 26 червня 2019 року у справі № 757/172/16-ц (провадження №61-31386св18).
 
За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
В. І. Журавель
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков