Ухвала
 
07 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/22071/17
провадження № 61-2641ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів у розмірі 10 538,94 грн, сплачених позивачем раніше, і набутих відповідачем без належної правової підстави; визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості за водопостачання та водовідведення в розмірі 26 326,37 грн; зобов`язання відповідача здійснити розрахунок заборгованості за договором про надання послуг з водопостачання та водовідведення № 154868/ОВ-СДВ, номер особового рахунку 205935 від 19 вересня  2017 року з урахуванням показань засобу обліку.
 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що при укладені договору купівлі-продажу житлового будинку, попередній власник житлового будинку передав позивачу документи щодо водопостачання, які виявилися такими, що містять неправдиву інформацію, оскільки останній протягом тривалого часу за воду відповідачу не сплачував, у зв`язку з чим утворилася значна заборгованість. Надалі позивач уклав з відповідачем договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення. Відповідач перед укладанням договору та відкриттям особового рахунку повідомив позивача про необхідність погашення існуючого боргу попереднього власника будинку, а у разі відмови від оплати погрожував відключенням будинку від мережі водопостачання та водовідведення, змусивши позивача внести на рахунок відповідача грошові кошти у сумі 10 538,94 грн без належної на те правової підстави, а також вчинивши протиправні дії щодо нарахування заборгованості за водопостачання та водовідведення в розмірі 26 326,37 грн.
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 21 листопада 2018 року позов задоволено.Стягнуто з ТОВ «Інфокс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 10 538,94 грн. Визнано протиправними дії ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» щодо нарахування ОСОБА_1 заборгованості за водопостачання та водовідведення в розмірі 26 326,37 грн. Зобов`язано ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» здійснити розрахунок заборгованості за договором про надання послуг з водопостачання та водовідведення № 154868/ОВ-СДВ, номер особового рахунку 205935 від 19 вересня 2017 року з урахуванням показань засобу обліку. Вирішено питання судових витрат.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 листопада 2018 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено.
 
03 лютого 2020 року ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року в указаній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено що з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.
 
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 
 
Предметом позову у цій справі є вимога про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 500 = 1 051 000,00 грн) та становить 36 865,31 грн. Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України заявником не наведено.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки оскаржувана ОСОБА_1  постанова Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року ухвалена у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Суддя  	А. І. Грушицький