Справа № 466/3375/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2341/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М. 
Категорія: 2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Курій Н.М.,
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
за секретаря - Матяш С.І.,
з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Білінської Г.Б.,
в с т а н о в и в:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила прийняти рішення щодо поділу спільно нажитого майна, а саме передати їй у власність автомобіль FORD FUSION - 2011 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , відступивши від принципу рівності часток при поділі майна подружжя. Свою заяву мотивувала тим, що 20.08.2016 року подружжям ОСОБА_11 був придбаний за 7000 доларів США легковий автомобіль FORD FUSION - 2011 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_3 та на даний час перебуває у його використанні. Згоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю, подружжям не досягнуто. Позивач зазначала, що 90% коштів на придбання автомобіля в 2016 році була надано її батьками. Оскільки у неї на утриманні та вихованні перебуває малолітня дитина - донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3, автомобіль їй потрібен для задоволення потреб дитини, яка хворіє і часто потребує консультацій у лікарів. Ствердила, що ОСОБА_3 жодного разу в період з січня 2018 року по даний час, володіючи спільним автомобілем, не возив свою дочку до лікаря, а використовував автомобіль в своїх цілях. Просила відступити від принципу рівності часток подружжя та виділити їй автомобіль в цілому.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2019 року виправлено описку, в описовій частині тексту рішення вказано замість «неповнолітня дитина - донька ОСОБА_5» - «малолітня дитина - донька ОСОБА_5 »; та замість «у 2011 році дійсно подружжям ОСОБА_11 був придбаний автомобіль FORD FUSION - 2011 року випуску, д.н.з НОМЕР_5 » вказано «у 2016 році дійсно подружжям ОСОБА_11 був придбаний автомобіль FORD FUSION - 2011 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 ».
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року оскаржила ОСОБА_1 . Зазначає, що відповідно до обмежень МОЗ України відповідач не має права керувати транспортним засобом. Посилається на те, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначає, що станом на день подання апеляційної скарги питання визначення суми аліментів не вирішене. Стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що малолітня дочка є хворою та в подальшому їй буде необхідне тривале ортопедичне та ортодонтичне лікування з використанням імплантів. Вважає, що зважаючи на стан здоров`я дитини, вона обґрунтовано просила суд відступити від принципу рівності часток та залишити у її власності спірний автомобіль.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
27 вересня 2019 року до Львівського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, а апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. Стверджує, що автомобіль FORD FUSION - 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , було придбано у 2016 році і він безпосередньо приймав участь у купівлі цього автомобіля, для чого надав свої кошти. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт придбання під час шлюбу спірного майна, а також не було надано жодного доказу вартості такого майна. Звертає увагу на те, що автомобіль був пошкоджений у ДТП, що безпосередньо впливає на його вартість. Вважає, що твердження позивача про неможливість керування транспортним засобом особою з інвалідністю не заслуговують на увагу. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, в якому зазначила про те, що відповідач помилково вважає спірний автомобіль лише його особистою власністю. Звертає увагу на те, що належні батьківські обов`язки ОСОБА_3 стосовно своєї доньки не виконував, а тому є законні підстави для того, щоб суд відступив від принципу рівності часток. Зазначає, що відповідач не заперечує придбання спірного автомобіля у 2016 році, шлюб між сторонами розірвано в 2019 році, а тому спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Посилається на те, що відповідач має інвалідність по зору, що ставить під сумнів можливість керування ним транспортним засобом. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя. 
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового засідання (арк. спр. 174), а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе розгляд справи проводити у його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких підстав.
Судом встановлено такі обставини.
Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 підтверджується, що сторони у справі зареєстрували шлюб 17 липня 2010 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за №1234 (арк. спр. 7).
З матеріалів справи встановлено, що з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулась у лютому 2019 року (ар. спр. 2-6,161-162).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_4 (арк. спр. 8).
Неповнолітня донька, за словами позивачки, знаходиться на її утриманні та вихованні. 
Із довідки ТзОВ «Клініка Заблоцького» встановлено, що ОСОБА_1 - мати дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась в клініку 08.08.2017 року зі скаргами на відсутність молочних зубів. Попередній діагноз, згідно ортопантомограми, множинна первинна адентія молочних та постійних зубів, можливо, генетичного походження. В подальшому дитина потребуватиме тривалого ортодонтичного та ортопедичного лікування з використанням імплантів. Для підтвердження діагнозу скеровано на консультацію в Інститут спадкової патології НАМН України (арк. спр. 64-65).
Із наданих у справі пояснень сторін, встановлено, що спірний автомобіль «FORD FUSION», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 був придбаний у 2016 році автомобіль, тобто в період їх перебування у шлюбі. 
Відповідно до пояснень, наданих позивачем та відповідачем, ними як подружжям був придбаний у 2016 році автомобіль «FORD FUSION», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .
Із інформації, наданої Регіональним сервісним центром МВС у Львівські області, встановлено, що спірний автомобіль «FORD FUSION», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 був зареєстрований 20.08.2016 року в територіальному сервісному центрі 4641 Регіонального сервісного центр МВС у Львівській області за громадянином ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2016 № 4641/2016/023156 та рахується за ним на обліку по теперішній час (арк. спр. 171).
Посилаючись у відзиві на апеляційну скаргу про те, що спірний автомобіль придбаний відповідачем за власні кошти, ОСОБА_3 ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не подано відповідних доказів на підтвердження зазначеної обставини.
З урахуванням наведено, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірний автомобіль придбаний сторонами в період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ставить питання про відступлення від засад рівності при поділі спільного майна подружжя з тих підстав, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, однак, жодного доказу на підтвердження такого пояснення позивачкою та її представником не надано.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що спосіб захисту своїх прав у вигляді вимоги про виділення спірного автомобіля в цілому, обраний позивачкою, суперечить змісту ст.5 ЦПК України.
Однак, апеляційний суд з такими висновками не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Згідно з ч.3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня  2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при вирішення спору про поділ майна подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення, а також інтереси неповнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).
У розумінні ст.70 СК України обставинами, що мають істотне значення, є факти приховання, знищення, пошкодження спільного майна, витрачання спільних коштів не на потреби сім`ї, нехтування обов`язками матеріального забезпечення сім`ї.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити їй легковий автомобіль «FORD FUSION», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , з урахуванням положень ч.ч. 2,3 ст.70 СК України. 
На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, позивач посилалася на те, що її та відповідача спільна дитина, яка була народжена за час шлюбу, проживає та буде проживати разом із нею і автомобіль необхідний їй для того, щоб возити доньку у медичні заклади, оскільки вона має проблеми із здоров`ям та потребує постійного лікування. Також позивача зазначила, що ОСОБА_3 жодного разу в період січня 2018 року по даний час, володіючи спільним автомобілем, не возив свою доньку до лікаря та не надав їй такої можливості, а використовував спірний автомобіль у своїх цілях на шкоду інтересам сім`ї.
Судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для відступлення від рівності часток сторін у спільній сумісній власності, визначених ч. 2, 3 ст.70 СК України, оскільки наведені позивачкою в позовній заяві обставини не підтверджені належними і допустимими доказами та не відносяться до обставин, що мають істотне значення в контексті ч.2 ст.70 СК України.
Також не можуть бути підставою для передачі позивачці спірного автомобіля у власність в цілому її твердження, що донька хворіє, а відтак потребує частих консультацій у лікарів, оскільки стягнення фактично здійснених або необхідних додаткових витрат на утримання дитини проводиться з платника аліментів за окремою вимогою їх одержувача.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині відступу від принципу рівності часток подружжя та виділення ОСОБА_1 автомобіль в цілому, апеляційний суд виходить з того, що позивач, у порушення вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог та не довела існування обставин, з якими закон пов`язує збільшення частки одного з подружжя у майні при його поділі.
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявила клопотання про витребування доказів - витребувати медичну документацію у лікаря-офтальмолога для того, щоб підтвердити чи спростувати те, чи може ОСОБА_3 керувати автомобілем. 
Апеляційний суд 21 січня 2020 року в судовому засіданні відмовив у задоволенні такого клопотання, оскільки можливість чи не можливість керування транспортним засобом відповідачем не є тією обставиною, яку належить доказувати у цій цивільній справі про поділ майна подружжя. Крім того, таке клопотання стороною позивача у суді першої інстанції не ставилося. 
Апеляційний суд, встановивши, що вищезазначений автомобіль був придбаний за час зареєстрованого шлюбу, доходить висновку про визнання його спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.
Відповідно до статі 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.
Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.
У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою  статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя належить задовольнити частково та, ураховуючи, що спірний автомобіль є неподільною річчю, необхідно визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку поділу майна подружжя право власності по Ѕ ідеальній частині автомобіля FORD FUSION - 2011 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , за кожним та залишити вказаний автомобіль у їх спільній частковій власності.
Крім того, позивач, звертаючись із зазначеним вище позовом, зазначала, що 90% коштів на придбання автомобіля в 2016 році була надано її батьками. На підтвердження цього, позивач посилалася на те, що 15.04.2012 року автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT» потрапив в ДТП, внаслідок якої водій ОСОБА_3 та пасажири: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 отримали тілесні ушкодження. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 19.02.2013 року, водія автомобіля «KIA MAGENTIS», який скоїв ДТП, визнано винним та зобов`язано його судом сплатити кошти потерпілим: ОСОБА_3 - 20 000 грн., ОСОБА_9 - 15 000 грн., ОСОБА_8 - 25 000, ОСОБА_1 - 5 000 грн. Всі отримані кошти були передані ОСОБА_3 на зберігання для подальшого придбання сім`єю ОСОБА_11 автомобіля. Крім того, в грудні 2015 року, після продажу батьком позивача - ОСОБА_8 власного автомобіля, кошти також були передані ОСОБА_3 
Статтею 60 СК України та частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно з частиною 2 статті 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже законом встановлено презумпцію належності майна на праві спільної сумісної власності подружжю в разі його придбання в період шлюбу, а відтак той з подружжя, хто вимагає визнати майно особистою приватною власністю, має цю презумпцію спростувати шляхом подання належних і допустимих доказів наявності обставин, що передбачені статтею 57 СК України, зокрема, що майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження зазначених вище обставин, а тому, враховуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , яка просить відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити їй спірний автомобіль, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для висновку про те що 90 % коштів на придбання спірного автомобіля в 2016 році надано батьками позивача. 
З огляду на викладене, апеляційний суд не знаходить підстав для відступу від рівності часток подружжя під час поділу спільного майна подружжя, а саме - автомобіля «FORD FUSION», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують наведених вище висновків суду апеляційної інстанції. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань умотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду належить скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи встановлено, що при поданні позову ОСОБА_1 сплачено 768,40 грн. судового збору, а за подання апеляційної скарги - 1152,60 грн.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь ОСОБА_1 належить стягнути 960 грн. 50 коп. судового збору ( (768,40+1152,60) : 2 = 960,50).
Керуючись п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1   та ОСОБА_3  право власності по 1/2 ідеальній частині автомобіля FORD FUSION - 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , залишити вказаний автомобіль у їх спільній частковій власності.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 960 (дев`ятсот шістдесят) грн. 50 коп. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 січня 2020 року.

Головуючий                                                                            Курій Н.М.

Судді:                                                                                     Ванівський О.М.

                                                                       Цяцяк Р.П.