Номер провадження: 22-ц/813/3251/20 
Номер справи місцевого суду: 522/20425/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю секретаря                Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення іпотечного договору, та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Реєстраційної служби головного управління юстиції в Одеській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

                                встановив:
       
29 жовтня 2014 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення іпотечного договору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 30 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. На забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, цього ж дня, між нею та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Оскільки, у зв`язку зі смертю позичальника припинилися зобов`язання за кредитним договором, а іпотекодавець не давала згоди відповідати за нового боржника, позивач просила визнати договір іпотеки припиненим.
14 травня 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 30 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір споживчого кредиту. Того ж дня, між ПАТ «Державний ощадний банк України» та   ОСОБА_1 , як майновим поручителем, було укладено договір іпотеки, згідно з яким остання в забезпечення належного виконання боржником своїх зобов`язань надала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.32-34). 

Також позивач за зустрічним позовом зазначив, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виконуються зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 13 травня 2015 року склала 20 175,74 доларів США. Позивач за зустрічним позовом просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1898-н від 30 серпня 2007 року в розмірі 20 175,74 доларів США та 1 632,72 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Державний ощадний банк України» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Вказана цивільна справа неодноразово розглядалась судами.
Зокрема, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада   2015 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано припиненим іпотечний договір. В іншій частині позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ПАТ «Державний ощадний банк України» було відмовлено (т.1, а.с. 177-182).
Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року виключено з мотивувальної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2015 року посилання на ст. ст. 553, 559 ЦК України. В іншій частині вищевказане судове рішення було залишено без змін (т.1, а.с.241-243).

Однак, ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року вищевказані судові рішення першої та апеляційної інстанцій були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.31-33).
Мотивом скасування судових рішень було те, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що боржником ОСОБА_2 були порушені умови кредитного договору, а тому висновки суду про припинення договору іпотеки у зв`язку зі смертю позичальника є помилковими.
Так, суд касаційної інстанції вказав, що за змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з вимогами  ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

03 серпня 2017 року представником ПАТ «Державний ощадний банк України» було подано заяву про зміну предмета зустрічного позову (т.2, а.с.45-46). 

Відповідно до цієї заяви він просив суд: в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» в Одеському облуправлінні АТ «Ощадбанк» за Кредитним договором № 1898-н від 30 серпня 2007 року в розмірі 20 175,74 доларів США та 1 632,72 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 30,6 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Селезньовою Г.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 27 грудня 2000 року за реєстраційним №3724, право власності на квартиру зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 19938282, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу та стягнути з ОСОБА_1 на користь банку судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Зустрічний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» було задоволено.
В рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Державний ощадний банк України» за Кредитним договором № 1898-н від 30 серпня 2007 року в розмірі 20 175,74 доларів США та 1 632,72 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 30,6 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Селезньовою Г.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 27 грудня 2000 року за реєстраційним №3724, право власності на квартиру зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 19938282, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент продажу. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судові витрати у розмірі 12058,20 грн. (т.2, а.с.97-100).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кулешір С.О., ставить питання про скасування вищевказаного рішення та постановлення нового, яким її первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ПАТ «Державний ощадний банк» відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Проте, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 30.01.2019 року, на 15.00 год. учасники справи не з`явились, будучи втретє належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.3, а.с. 10-12, 19, 32-37).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.
При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна (далі – Конвенція), стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.
У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 05.02.2020 року.

Також слід зазначити, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.09.2019 року було відмовлено в задоволенні заяви представника первісного позивача ОСОБА_1 – адвоката Кулешір С.О. від 03.09.2019 року про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т.3, а.с.21-22, 25-26).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, усних заперечень проти неї (т.3, а.с.17-18), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 було укладено договір споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 106 тис. доларів США зі сплатою 14% річних, строком до 30 серпня 2015 року.

У забезпечення виконання умов цього договору між банком та  ОСОБА_1 цього ж дня було укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку квартиру  АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2000 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
В свою чергу, за змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Разом з тим, за змістом ст. 608 ЦК України  зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Проте, у випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. За змістом п.5 ст. 1219 та ст. 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, у зв`язку з чим зобов`язання за кредитним договором взагалі перестали виконуватися. 
Внаслідок цього утворилася заборгованість, розмір якої згідно наданого позивачем розрахунку станом на день його смерті склав 20 175,74 доларів США та 1 632,72 грн., із яких: 19 930,79 доларів США - заборгованість за кредитом, 244,95 доларів США - пеня за прострочення основного боргу, 1 632,72 грн. - пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту.

При цьому слід зазначити, що звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Державний ощадний банк України» вказав, що заборгованість виникла станом на 13 травня 2015 року. Однак, враховуючи, що відповідно до діючого законодавства України заборгованість може бути розрахована тільки станом на день смерті боржника ОСОБА_2 , то суд апеляційної інстанції виходив із того, що розрахунок заборгованісті боржника ОСОБА_2 слід здійснювати саме на день його смерті.
З цією метою був здійснений аналіз розрахунку заборгованості боржника ОСОБА_2 на день його смерті і було встановлено, що цей розрахунок відповідає розрахунку, наданому суду позивачем за зустрічним позовом. 

Тобто сума заборгованості ОСОБА_2 на день його смерті відповідає сумі розрахунку його заборгованості станом на 13.05.2015 року, який був наданий суду представником ПАТ «Державний ощадний банк України», за винятком суми сплаченої заборгованості у розмірі 1 594,61 грн., яка була сплачена після смерті ОСОБА_2 (т.1, а.с.37-звор.), та яка була виключена із остаточного розрахунку суми заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Державний ощадний банк України». Також була зарахована сума сплаченої комісії у розмірі 80 грн., яка була сплачена після смерті боржника (т.1, а.с. 42-звор.)

Ухвалюючи судове рішення про задоволення зустрічного позову, суд виходив із того, що згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України.

При цьому, суд виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняються смертю боржника, якщо воно нерозривно пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Оскільки перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначені ст. 1219 ЦК України, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини.

Тобто, аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції послався на аналогічний висновок щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-206цс15.

Так, як вбачається зі спадкової справи № 284/2014 (т.1, а.с. 64-86), позивач за первісним позовом ОСОБА_1 22 вересня 2014 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 (а.с. 66). 
Крім того, відповідно до вимог ст. 1281 ЦК України, 14 жовтня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» також звернувся до нотаріальної контори з претензією до спадкоємців ОСОБА_2  (т.1, а.с. 69-зворот).

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 і задовольняючи зустрічний позов ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ч.1 ст. 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.
Відповідно до ст. 1, а також ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».
За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Також слід зазначити, що на підставі ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
У відповідності до вимог  ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Викладені обставини свідчать про те, що підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов`язань з боку боржника.

Крім того, пунктом 3.1.6 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його у випадку смерті іпотекодавця та/або боржника.
Оскільки ОСОБА_1   після смерті боржника прийняла спадщину, з урахуванням того, що договір іпотеки є похідним від кредитного договору, відповідно до наведених норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір іпотеки свою дію не  припинив.
При цьому, судом взята до уваги позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року, який своєю ухвалою скасував попередні судові рішення і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.31-33).

З огляду на викладене, первісні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 є обґрунтованими, доведеними, а тому суд дійшов правильного висновку про їх задоволення у повному обсязі.
Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» пропустив шестимісячний строк звернення з вимогами до спадкоємця боржника ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , з посиланням на те, що з даним позовом він звернувся до суду лише в травні 2015 року, є безпідставними, оскільки ПАТ «Державний ощадний банк України» в межах шестимісячного строку, передбаченого ст. 1281 ЦК України звернувся до державної нотаріальної контори з претензіями до спадкоємців ОСОБА_2 про необхідність погашення кредитної заборгованості.
При цьому слід зазначити, що до суду ПАТ «Державний ощадний банк України» протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не міг звернутись, оскільки не міг знати про коло спадкоємців, які мають бути відповідачами по справі.
Вказані обставини спростовують доводи заявника апеляційної скарги про пропуск ПАТ «Державний ощадний банк України» шестимісячного строку для задоволення своїх вимог.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що договір іпотеки є припиненим з дня смерті боржника ОСОБА_2 , з посиланням на те, що іпотекодавець не давав своєї згоди відповідати своїм майном перед іпотекодержателем у разі смерті боржника ОСОБА_2 , оскільки висновки попередніх судів першої та апеляційної інстанції з цього приводу були повністю спростовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року, якою поперднв судові рішення першої та апеляційної інстанцій були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, про що вказано вище (т.2, а.с.31-33).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Що стосується судових витрат у розмірі 12058,20 грн., то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність їх стягнення з відповідачки на користь позивача за зустрічним позовом, оскільки зазначені обставини обумовлені вимогами ст. 141 ЦПК України і наявність доказів сплати судового збору у вказаному загальному розмяря підтверджуються наявними у справі доказами (т.1, а.с.35, 189, т.2, а.с.2).

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра