ПОСТАНОВА
Іменем України

21 лютого 2020 року 
Київ
справа №826/23728/15
адміністративне провадження №К/9901/19852/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А.,  суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві 
на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня           2016 року (суддя Федорчук А.Б.)
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2016 року (судді: Сорочко Є.О. (головуючий), Федотов І.В., Межевич М.В.) 
у справі № 826/23728/15
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "ПРОГРЕСТЕХБУД"»
до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "ПРОГРЕСТЕХБУД"» (далі - ТОВ «БК "ПРОГРЕСТЕХБУД"») звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі -ДПІ, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13 серпня 2015 року № 0003692201. 
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 02 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від         01 червня 2016 року, позов задовольнив.
Судові рішення мотивовані тим, що залучені до матеріалів справи документи є достатніми та належними доказами реальності фінансово-господарської діяльності позивача з його контрагентами, вказаними в акті перевірки, а також здійснення за їх участю господарських операцій, тому ТОВ «БК "ПРОГРЕСТЕХБУД"» правомірно включило до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за наслідками таких відносин.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ДПІ звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а також неправильну оцінку наявних у матеріалах справи доказів, просила їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ТОВ «БК "ПРОГРЕСТЕХБУД"» з огляду на правомірність прийняття нею спірного податкового повідомлення-рішення.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 жовтня 2016 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою контролюючого органу.
Позивач не скористався своїм правом подати заперечення/відзив на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.
09 лютого 2018 року справу в порядку, передбаченому підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Суди попередніх інстанцій встановили, що ДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «БК "ПРОГРЕСТЕХБУД"» з питань дотримання вимог податкового законодавства при формуванні податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинах із ПАТ «Новоушицький консервний завод» за період грудень 2014 року. 
За результатами перевірки відповідачем складено акт від 24 липня 2015 року №3135/26-56-22-05-04/33316751, в якому зазначено про порушення позивачем пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 1 004 120,00 грн, зокрема за грудень 2014 року на суму 1 004 120,00 грн.
Висновки фахівців ДПІ про порушення ТОВ «БК "ПРОГРЕСТЕХБУД"» вимог податкового законодавства обґрунтовані тим, що господарські операції з контрагентами не спричинили настання реальних правових наслідків з огляду на те, що такі операції, на думку контролюючого органу, фактично не відбувалися та мають формальний характер, оскільки позивачем не надано сертифікатів відповідності та інших документів, які б підтверджували якість придбаного товару; товарно-транспортних накладних, які б підтверджували факт переміщення товару до місця зберігання; а надані позивачем первинні документи містять недоліки в оформленні.
На підставі акта перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення від    13 липня 2015 року б/н, відповідно до якого ТОВ «БК "ПРОГРЕСТЕХБУД"» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 1 506 180,00 грн, зокрема за основним платежем - 1 004 120,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 502 060,00 грн.
Надалі 28 вересня 2015 року ДПІ надіслала позивачу листа №12908/10/26-56-22-01-10 про виправлення помилки у податковому повідомленні-рішенні від 13 липня       2015 року б/н, у виправленій редакції: податкове повідомлення-рішення від 13 серпня 2015 року № 0003692201.
Правомірність прийняття контролюючим органом вказаного податкового повідомлення-рішення є предметом розгляду цієї справи.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема,  у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
За правилами пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. 
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. 
Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.
Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.
При цьому про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, у тому числі і наявність таких обставин: відсутність первинних документів обліку, відсутність економічної доцільності проведення відповідних господарських операцій, неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку, та інші обставини, які в сукупності можуть свідчити про вчинення операцій, що не мають на меті досягнення позитивного економічного ефекту, натомість мають на меті отримання неправомірної вигоди, у тому числі преференцій з боку держави (податковий кредит).
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею  78 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у грудні 2014 року мав господарські відносини з Публічним акціонерним товариством «Новоушицький консервний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар».
Так, 29 липня 2014 року між позивачем (покупець) та ПАТ «Новоушицький консервний завод» (продавець) укладено договір купівлі-продажу № 14/2014. Відповідно до специфікації від 31 грудня 2014 року № 5 до вказаного договору продавець передає покупцю товар «Сік яблучний консервований неосвітлений натуральний» у кількості 260 000 кг на загальну суму 6 024 720,00 грн, зокрема ПДВ - 1  004  120,00 грн.
На підтвердження виконання умов договору купівлі-продажу позивачем надано наступні документи: акт прийому-передачі товару від 31 грудня 2014 року № 5; акт прийому-передачі товару за кількістю та якістю від 31 грудня 2014 року; видаткову накладну від 31 грудня 2014 року № 31124; податкову накладну від 31 грудня         2014 року № 5; заяву про відсутність ГМО, алергенів та опромінення від 26 червня 2014 року; протокол №120 випробувань зразків продукції від 09 лютого 2015 року.
Крім того, 30 вересня 2013 року між позивачем (поклажодавець) та ТОВ «Яблуневий дар» (зберігач) укладено договір зберігання товару № 19/М/2013, відповідно до якого ТОВ «Яблуневий дар» зобов`язується зберігати товар, переданий йому ТОВ «БК "ПРОГРЕСТЕХБУД"». Місце зберігання: склади зберігача за адресою: Львівська обл., м.Городок, вул. Львівська, 274 а; Хмельницька обл., с. Солобківці, вул. Кам`янецьке шосе, 3. Передача товару на зберігання та його повернення оформляється актом прийому-передачі, що підписується уповноваженими представниками сторін. У даному акті сторони зазначають кількість, характеристики товару, що передається на зберігання/повертається зі зберігання.
21 липня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору зберігання товару від 30 вересня 2013 року № 19/М/2013, відповідно до пунктів 1 та 2 якої пункт 1.2 договору викладено в наступній редакції: « 1.2. Місце зберігання: склади зберігача за адресою: Львівська обл., м. Городок, вул. Львівська, 274 а; Хмельницька обл., с.Солобківці, вул. Кам`янецьке шосе, 3; Харківська обл., с. Затишшя, вул. Харківська,       5-а; Вінницька обл., м. Липовець, вул. Копитка, 62-а». 
На підтвердження виконання умов договору зберігання позивачем надано акт прийому-передачі товару на зберігання від 31 грудня 2014 року, згідно з яким           ТОВ «Яблуневий дар» прийняв на зберігання від позивача товар - «Сік яблучний консервований неосвітлений натуральний» у кількості 260 000 кг. Також у матеріалах справи міститься копія наказу від 29 грудня 2014 року № 157, відповідно до якого      31 грудня 2014 року відправлено у відрядження директора та заступника директора з питань економіки та фінансів позивача до с. Солобківці Ярмолинецького району Хмельницької області.
Суди попередніх інстанцій встановили, що надані позивачем під час проведення перевірки первинні документи, складені за результатами взаємовідносин із ПАТ «Новоушицький консервний завод» та ТОВ «Яблуневий дар», відповідають вимогам чинного законодавства та дають можливість чітко встановити зміст і обсяг господарських операцій.   
Судами попередніх інстанцій обґрунтовано не взято до уваги посилання контролюючого органу на відсутність документів, які підтверджують якість товару, оскільки, по-перше, у матеріалах справи наявні копії протоколу № 120 випробувань зразків продукції від 09 лютого 2015 року та заяви ПАТ «Новоушицький консервний завод» від 26 червня 2014 року про відсутність ГМО, алергенів та опромінення; а по - друге, сертифікати якості не є документами бухгалтерського чи податкового обліку, а є лише документом, що посвідчує якість товару, а не факт проведення господарської операції.
Щодо доводів ДПІ про відсутність документів на підтвердження транспортування товару до місця зберігання, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки, як встановили суди попередніх інстанцій, місцем отримання товару від ПАТ «Новоушицький консервний завод» і передачі його на зберігання до ТОВ «Яблуневий дар» була одна і та ж сама адреса: вул. Кам`янецьке шосе, 3, с. Солобківці Ярмолинецького району Хмельницької області, тобто транспортування фактично не здійснювалося.
З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що господарські операції позивача із контрагентами, зазначеними в акті перевірки, фактично виконувалися та підтверджені документально. Судами попередніх інстанцій не встановлено фактів, які б свідчили про те, що зміст договорів не відповідає дійсним намірам сторін, і що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання укладених договорів.
Доказів порушення відображення вищевказаних господарських операцій у  бухгалтерському та податковому обліку позивача акт перевірки не містить, що свідчить про правомірність такого відображення і спричинення реальних змін майнового стану платника податків.
Доводи касаційної скарги ДПІ не спростовують правильність висновків, якими мотивовані судові рішення, зводиться фактично до переоцінки проаналізованих судами доказів та не дає підстав вважати висновки судів першої та апеляційної інстанцій помилковими, а застосування судами норм матеріального та процесуального права - неправильним.
Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 343, 349, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2016 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                        І.А. Гончарова

Судді                                        І.Я. Олендер

                                                                                                              Р.Ф. Ханова