УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/790/18 Головуючий у 1-й інст. Шульга О.М. 
Категорія 3 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:              Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання   Кучерявого О.В.
з участю представників сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шульги О.М.
у цивільній справі №279/790/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виділ з частки майна, що є у спільній частковій власності, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року  ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила суд виділити їй в натурі частку будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з відступом від ідеальної частки, згідно варіанту №1 експертизи №45/05-2019 від 17.05.2019 року (який схематично зображений в Додатку №2 до неї), а саме приміщення, що станом на дату проведення дослідження зазнали реконструкції та у відповідності до технічного паспорту, складеного ФОП ОСОБА_5 станом на 2012 рік, представляють офіс-магазин, який складається з торгівельного залу №1 (площею 57, 87 кв.м.), кімнати персоналу №2 (площею 5,41 кв.м.), підсобного приміщення №3 (площею 4,90 кв.м.), санвузла №4 (площею 2,37 кв.м.), складу №5 (площею 46,62 кв.м.), складу №6 (площею 27,21 кв.м.), кімнати персоналу №7 (площею 6,15 кв.м.). В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що 23.09.2011 року відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Добролежею Л.Г., вона набула право власності на 30/100 часток зазначеного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 .
Одночасно з договором дарування вказаної частини житлового будинку нотаріусом було посвідчено договір дарування земельної ділянки площею 0,0202 га. кадастровий номер 1810700000:02:002:0205 на якій розташована вказана частина житлового будинку.
Відповідачі є власниками інших часток. Зокрема ОСОБА_3 належить 18/100 частин, ОСОБА_1 о ОСОБА_6 - 17/100 часток, ОСОБА_4 35/100 часток спірного будинку. Між нею та відповідачами було визначено порядок користування, оскільки будинок фактично розподілений на окремі ізольовані квартири з господарськими будівлями під №№1,2,3,4,5, з проведеними окремими комунікаціями, окремими входами, розділені парканом. Спільних приміщень у користуванні немає.
Проте, наявність факту того, що вказаний будинок є спільною частковою власністю, чинить їй перешкоди для реалізації права власності, оскільки вимагає постійної згоди співвласників. У зв`язку з цим просила позов задовольнити та виділити в натурі майно, що належить їй на праві спільної часткової власності, а саме 30/100 часток будинку та припинити право спільної часткової власності на дане житлове приміщення, яке їй належить.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2019 року позов задоволено частково. Виділено ОСОБА_2  в натурі 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень: тамбура площею 4,1 кв.м. (3-I), комори площею 5,1 кв.м. (3-II), електрифікованої кухні площею 10,5 кв.м. (3-2), коридору площею 9,7 кв.м. (3-1), житлової кімнати площею 17 кв.м. (3-3), що становлять кватиру АДРЕСА_2 , 3/ АДРЕСА_3 частин огорожі та дворового покриття. 
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 .
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права в частині виділення частки із спільної власності з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників. Зокрема, що з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Проте, судовою будівельно-технічною експертизою питання про відповідність займаних приміщень співвласників їхнім часткам не досліджувалося взагалі. Більше того з даного висновку вбачається, що виділити частку ОСОБА_2 в спірному житловому будинку відповідно до ідеальної частки в розмірі 30/100 не вбачається можливим. Таким чином виділення частки позивачці із спільного майна без відхилення від ідеальної частки не можливе.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 : позивач ОСОБА_2 є власником 30/100 часток, відповідач ОСОБА_3 18/100 часток, відповідач ОСОБА_1 о. 17/100 часток, відповідач ОСОБА_4 35/100 часток.
Вказані обставини підтверджені правовстановлюючими документами та жодною із сторін не заперечуються.
Фактично в натурі частки сторін виділені в окремі приміщення, та складають окремі квартири. Даний об`єкт нерухомості являє собою окремо розташоване домоволодіння (садиба), до складу якого входять житловий будинок та господарські споруди.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці можливо виділити в натурі належну їй частку у справі спільної часткової власності на будинок.
Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи.
Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» (яка була чинною на час розгляду судами справи).
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція).
Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.
Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності- це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.
Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року №295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.
Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).
За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.
В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивачка набула право власності на частину житлового будинку, але без погодження із співвласниками та без отримання містобудівних умов або будівельного паспорта на будівництво, про що зазначено у рішенні Коростенського міськвиконкому від 18.01.2012 року, здійснила реконструкцію належного їй нерухомого майна під магазин, внаслідок чого змінилося цільове призначення нерухомості (а.с.14).
Зазначена перебудова не прийнята в експлуатацію в установленому законом порядку. Декларація про готовність до експлуатації об`єкта цих обставин не підтверджує.
Тобто, внаслідок самочинного будівництва (реконструкції, перебудови) спірний будинок втратив тотожність з тим, який позивач набула у власність згідно договору дарування.
Про це зазначено і у висновку експерта №47/05-2019 від 17.05.2019 року.
Зокрема, у висновку на третє питання експерт вказує, що виділити частку ОСОБА_2 , як передбачено п.6 постанови пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 (зі змінами) в житловому будинку розташованого по АДРЕСА_1 , відповідно до ідеальної частки в розмірі 30/100, не вбачається можливим.
На розгляд суду пропонуються технічно можливий варіант виділу частки ОСОБА_2 в житловому будинку по АДРЕСА_1 , виходячи із фактичного користування та об`ємно-планувального рішення житлового будинку до реконструкції (згідно технічного паспорту складеного станом на 11.03.2005), розроблений із відступом від ідеальної частки.
       Технічно можливий варіант виділу частки ОСОБА_2 , з відступом від ідеальної частки викладено у дослідницькій частині в таблиці №15 (Варіант1) і схематично зображено в Додатку №2.
       Приміщення, що виділяються ОСОБА_2 , станом на дату проведення дослідження зазнали реконструкції та у відповідності до технічного паспорту складеного ФОП ОСОБА_5 станом на 2012 рік представляють собою офіс-магазин який складається з: торгівельного залу № 1 (площею 57,87 кв.м), кімнати персоналу № 2 (площею 5,41 кв.м), підсобного приміщення № 3 (площею 4,90 кв.м), санвузли № 4 (площею 2,37 кв.м), складу № 5 (площею 46,62 кв.м), складу № 6 (площею 27,21 кв.м), кімнати персоналу № 7 (площею 6,15 кв.м). Дані приміщення є ізольованими та не потребують виконання додаткових будівельних робіт для їх ізольованого користування, в тому числі втручання в несучі конструктивні елементи житлового будинку та інженерні системи загального користування.
Тобто, наведене свідчить про те, що фактично позивачці виділено приміщення, на яке право власності не оформлено. Крім того, питання про відповідність виділених приміщень розміру ідеальної частки ОСОБА_2 у праві спільної власності на будинок не доведено.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виділення в натурі частки із спільного майна.
Тому відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову в позові.
Згідно зі ст.141 ЦПК відшкодуванню за рахунок позивача підлягають понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволити.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2019 року скасувати,ухвалити нове рішення.
Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виділ з частки майна, що є у спільній частковій власності.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  1 057,50 грн. понесених судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 20.02.2020 року.