ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Херсон
справа № 766/11758/18 
провадження № 22-ц/819/233/20 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Геленко А.М., 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 11 червня 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення кредитної заборгованості. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 30 квітня 2008 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 5500грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого угодою ліміту, а остання своєчасно не надала банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 24 травня 2018 року становить 64 676,37грн, із яких: 2224,40грн-тіло кредиту, 55884,05грн- заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 3250 грн - пеня та комісія, 250грн-штраф (фіксована частина), 3067,92 грн -штраф (процентна складова).
Рішенням суду від 11 червня 2019 року постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 квітня 2008 року в сумі 60 332,85 грн, з яких: 2224,40 грн - заборгованість за кредитом, 55 884,05 грн - заборгованість з відсотків, 2224,40грн- пеня та комісія, а також судовий збір в сумі 1643,59грн.
В решті позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо умов укладеного сторонами договору та строку виконання зобов`язань, тому неправомірно не застосував трирічний строк позовної давності у спірних правовідносинах, який для АТ КБ «Приватбанк» виник з моменту закінчення строку дії платіжної картки - 04 червня 2011 року та сплив 04 червня 2014 року.
Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо розміру наданих банком кредитних коштів.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» доводи скарги не визнало, висновки суду вважає такими, що відповідають умовам укладеного сторонами кредитного договору та нормам права, що регулюють спірні правовідносини.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач неналежно виконувала зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, тому повинна сплатити на користь банку розраховану ним кредитну заборгованість, за винятком штрафу, вимога щодо якого заявлена в порушення положень статті 61 Конституції України про те, що ніхто не може бути двічі притягнутим до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. При цьому суд зменшив розмір заявленої до стягнення пені, обмеживши її розміром заборгованості за тілом кредиту та вважав строк позовної давності, щодо застосування якого заявила відповідач, перерваним сплатою позичальником 12.10.2015 року останнього платежу по погашенню кредитної заборгованості в сумі 300грн.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 30 квітня 2008 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 06.06.2008 року анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. 
Згідно із вказаною анкетою-заявою ОСОБА_1 просила оформити на своє ім`я платіжну карту кредитку «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» та погодилася, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Анкета-заява підписана ОСОБА_1 як позичальником та в ній є відмітка про те, що вона ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, та погоджується з ними.
Анкета-заява містить умови кредитування, а саме: суму кредитного ліміту в розмірі 1000 гривень, базову процентну ставку по кредиту- 1,9% в місяць (22,8% в рік) на залишок заборгованості, щомісячну комісію-1%. В анкеті-заяві також зазначено номер карти, яка видана позичальнику за цим договором(а.с.11).
Крім того, банк видав ОСОБА_1 Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана нею 06.06.2008 року та згідно із якою базова процентна ставка-1,9% в місяць, нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році. Передбачена щомісячна комісія за кредитне обслуговування у розмірі 1% на залишок заборгованості, непогашеної протягом пільгового періоду, та визначено, що розмір щомісячного платежу, який включає плату за користування кредитними коштами у звітному періоді, становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості та повинен бути сплаченим позичальником до 25 числа місяця, слідуючого за звітним. У цій же довідці йдеться про відповідальність позичальника за порушення умов кредитування, а саме: передбачено сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафу при порушенні строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів (а.с.12).
Факт укладення наведеного договору із позивачем відповідач визнає, однак заявила про порушення позивачем строку позовної давності та про те, що долучених до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг не підписувала і не впевнена, що вони відповідають тим Умовам та правилам, що були надані їй для ознайомлення при підписані заяви-анкети. Не визнала також суму кредитного ліміту, вказану банком в позовній заяві, та зазначила, що термін дії виданої їй кредитної картки закінчився 04.06.2011 року. Факт отримання перевипущених карток заперечує.
Банк надав суду, в тому числі суду апеляційної інстанції, довідки про те, що ОСОБА_1 було надано три кредитні картки: 30.04.2008 року зі строком дії до 04/12; 30.06.2011року зі строком дії до 10/14; 17.04.2012 року зі строком дії до 01/16.
При цьому факт отримання відповідачем картки 30.04.2008 року підтверджено її підписом на анкеті-заяві від 06.06.2008року, 30.06.2011 року- скріншотом із документів в ЕКБ із світлиною позичальника, а факт отримання картки 17.04.2012 року- не підтверджено (а.с.57, 144-145).
За розрахунком банку станом на 24.04.2018 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 64 676,37 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 224,40грн; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 55 884,05 грн; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 250грн; штрафу у розмірі 250грн (фіксована частина);, штрафу (процентна складова) у розмірі 3 067,92грн.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, яка застосовується до кредитних правовідносин відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Надані банком до позовної заяви анкета-заява позичальника та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не містять умови укладеного сторонами кредитного договору щодо строку повернення кредиту.
Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 24.01.2007 року №PR-2007-1247, наданих позивачем у підтвердження заявлених до ОСОБА_1 вимог, строки і порядок погашення по кредиту ( кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картами з установленим мінімальним обов`язковим платежем наведені в пам`ятці клієнта, яка є невід`ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості по кредиту. Строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картами без встановленого мінімального обов`язкового платежу здійснюється в слідуючому порядку: строк погашення процентів по кредиту- щомісячно за минулий місяць; строк погашення кредиту- в повному об`ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті (пункти 5.3, 5.4 Правил користування платіжною картою).
За визначеним Умовами та правилами надання банківських послуг поняттям «мінімального обов`язкового платежу» мінімальний обов`язковий платіж- це розмір боргових зобов`язань держателя карти, який щомісячно підлягає сплаті держателем протягом строку дії карти. 
Отже, строк виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором з використанням кредитних карт обмежується строком дії карти.
При цьому згідно із пунктом другим Правил користування платіжною картою, які є частиною Умов та правил надання банківських послуг, при отриманні карти держатель карти зобов`язаний поставити підпис у відповідному полі карти у присутності співробітника банку.
Строк дії карти вказаний на лицьовій стороні карти (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (пункт третій Правил).
Оскільки факт отримання ОСОБА_1 платіжної карти зі строком дії до січня 2016 року належними доказами не підтверджений, однак підтверджений факт видачі їй платіжної карти 30 червня 2011 року зі строком дії до жовтня 2014 року, колегія суддів дійшла висновку, що кінцевим терміном повернення кредиту в повному об`ємі у спірних правовідносинах є останній день жовтня 2014 року.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 активно користувалася кредитною карткою до 14 жовтня 2014 року, здійснивши останній щомісячний платіж 14.10.2014 року.
Кредитні кошти не використовувалися відповідачем з 30 травня 2014 року (а.с.7-10).
Таким чином, встановивши, що відповідач не виконала в повному об`ємі зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову в частині витребування тіла кредиту та не сплачених процентів за користування кредитом.
Разом з тим, визначаючи розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача, суд не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений, зокрема, у постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі норми права до спірних правовідносин, за яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену договором неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другої статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи, що станом на 01 листопада 2014 року (визначений договором строк кредитування) розмір нарахованих банком процентів становив 716грн 08 коп., висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позову в частині стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 55 884,05 грн є помилковим.
Крім того, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню з відповідача на користь банку, суд не врахував, що, починаючи з 01.01.2013 року банк нараховував проценти за користування кредитом не у розмірі 22,80 відсотків річних, як передбачено умовами договору, а у розмірі 30 % річних; з 01.09.2014 року- у розмірі 34,80 % річних, а з 01.04.2015 року- у розмірі 43,20% річних, в той час, як докази погодження із позичальником збільшення процентної ставки у наведений період позивач суду не надав, а відповідно до положень статті 1056-1 ЦК України в редакції, що діяла на час зміни банком процентної ставки в односторонньому порядку, хоч і допускалася змінювана процентна ставка за кредитом, однак її застосування підлягало визначенню у договорі із зазначенням максимального розміру збільшення процентної ставки, що у спірних правовідносинах не встановлено.
Обґрунтовано застосувавши до спірних правовідносин положення статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне і те ж правопорушення, суд першої інстанції визначив до стягнення з відповідача на користь позивача 2 224,40 грн як заборгованість за пенею та комісією, не звернувши уваги на ту обставину, що відповідно до наданого позивачем розрахунку витребувана ним сума у розмірі 3 250 грн є комісією, щомісячне нарахування якої передбачене умовами укладеного сторонами договору у розмірі 1% (а.с.11).
Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до положень частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, діючих на час виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, що споживач здійснює на користь банку (прийняття платежів від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. В процесі судового розгляду банк не підтвердив належними доказами, що ця комісія передбачена за надані банком відповідачу послуги у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та не доводив, що передбачені пунктом 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту обмеження не поширюються на встановлену ним комісію, тому висновок суду щодо обґрунтованості позову в частині стягнення зазначеної вище суми грошових коштів колегія суддів вважає помилковим.
08 квітня 2019 року представник відповідача-адвокат Лебєдєва Т.О. подала до суду першої інстанції відзив на позовну заяву та заявила про застосування до спірних правовідносин позовної давності(а.с. 41-43).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257ЦК України).
Згідно із частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Зважаючи на викладені вище обставини та враховуючи, що строк кредитування за укладеним із відповідачем договором кредиту сплив в останній день жовтня 2014 року, колегія суддів вважає, що початком перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах є 01 листопада 2014 року, а тому, звернувшись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості 21.06.2018 року, банк пропустив встановлений законом тривалістю у три роки строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту та нарахованих станом на 01.11.2014 року процентів за користування кредитом.
При цьому колегія суддів не враховує положення пункту 5.12 наданих позивачем Умов та Правил надання банківських послуг (Правила користування кредитною картою) щодо встановленого сторонами строку позовної давності тривалістю у п`ять років, оскільки відповідно до вимог статті 259 ЦК України, якою врегульовано питання зміни позовної давності, позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, однак договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Оскільки Умови та правила надання банківських послуг не підписані ОСОБА_1 , відсутні правові підстави вважати, що сторони домовилися про збільшення позовної давності.
Не вбачає суд апеляційної інстанції і підстав для застосування до спірних правовідносин інституту переривання позовної давності, як це зробив суд першої інстанції.
Так, відповідно до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається, зокрема, вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
До таких висновків щодо застосування статті 264 ЦК України у кредитних правовідносинах дійшов Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 09.11.2016 року, справа №6-1457цс16, у постанові від 22.03.2017 року, справа №6-43цс17 та інших.
Днем переривання перебігу позовної давності суд першої інстанції вважав 12 жовтня 2015 року- останній день сплати відповідачем кредитної заборгованості у розмірі 300гривень.
ОСОБА_1 факт вчинення нею дій, які б свідчили про визнання боргу, заперечує, в той час, як за наданою банком інформацією картковий рахунок відповідача востаннє поповнювався 14 жовтня 2014 року в терміналі самообслуговування, а після цього: 01.07.2015 року, 21.08.2015 року та 12.10.2015 року- у відділенні Херсонського філіалу банку відповідно на суму 400, 250 та 300 гривень (а.с.58).
Представник відповідача повідомила суду, що ОСОБА_1 не вносила грошових коштів на рахунок в 2015 році та не доручала поповнювати рахунок іншим особам.
Оскільки позивач зазначених заперечень відповідача не спростував та не надав суду відповідних касових документів у підтвердження операцій з приймання готівки від ОСОБА_1 чи від уповноваженої нею особи у зазначений вище період, як це передбачалося Інструкцією про ведення касових операцій банками України, затвердженою Постановою Національного банку України від 01.06.2011 року №147, яка втратила чинність на підставі Постанови НБУ №103 від 25.09.2018 року, а отже: не підтвердив факт вчинення саме ОСОБА_1 дій, що свідчать про визнання нею боргу за кредитним договором у визначеному банком розмірі, колегія суддів вважає, що переривання перебігу позовної давності у спірних правовідносинах є недоведеним та застосуванню не підлягає.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що спірним договором кредиту передбачалося виконання зобов`язань частинами, тому навіть у випадку підтвердження факту здійснених позичальником у 2015 році платежів, підставою для переривання перебігу позовної давності щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у повному обсязі не могли бути дії позичальника, що свідчать про визнання лише певної частини платежів. 
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову: щодо стягнення тіла кредиту та процентів, нарахованих та не сплачених станом на 01.11.2014 року- за наслідком спливу позовної давності, а в іншій частині- за необґрунтованістю.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374. 376 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 червня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий                              Л.В. Пузанова

Судді:                                                                 І.В. Склярська

                         Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 24 січня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова