П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/2695/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Бошкова Ю.М. 
Суддя-доповідач -  Матохнюк Д.Б.   
12 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Шидловського В.Б. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Ткач В.В.,
позивача: ОСОБА_1 ,
представника відповідача: Отроди Т.Ю.,
розглянувши  у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року  (повний текст якого складено в м. Вінниці 25 листопада 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (МВС України) про зобов`язання відповідача сплатити йому грошову допомогу в розмірі 200 прожиткових мінімумів, встановлених законом для працездатних осіб.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог: визнав протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги та повернення матеріалів; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву ОСОБА_1 та матеріали (висновок) про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності.
Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині у якій суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.
Позивач про задоволення апеляційної скарги заперечив, посилаючись на її необгрунтованість та безпідставність.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в ОВС України з 15.04.1985 року по 25 листопада 2002 року. Під час служби в ОВС в період з 05.05.1986 року по 19 травня 1986 року позивача було відряджено для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. 
Згідно з наказом УМВС Вінницької області від 25.11.2002 року №109 о/с ОСОБА_1 звільнений на підставі статті 65 "а" (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 25.11.2002 року.
Так, у 2002 році під час огляду МСЕК позивачу було встановлено 10% втрати працездатності в наслідок хвороби, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №В-933 від 15 листопада 2002 року.
У 2018 році за рішенням медично-соціальної експертної комісії позивачу встановлено 2-гу групу інвалідності пожиттєво за захворюванням, що пов`язано з проходженням служби в ОВС, що підтверджується довідкою 12 АА №030305 від 10.12.2018 року.
За таких обставин, у 2019 році позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії УМВС України в Вінницькій  області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності.
Управління МВС України у Вінницькій області сформувало висновок про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до   Закону №565-ХІІ та направило його разом з поданими позивачем документами до МВС України для прийняття рішення.
Проте, супровідним листом від 10.05.2019 року № 15/2-1802 МВС України повернуло вказані документи ліквідаційній комісії УМВС України у Вінницькій області як такі, що не відповідають вимогам законодавства.
Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції при прийнятті рішення виходив з того , що згідно Порядку №975 відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, у місячний строк після надходження заяви про призначення ОГД, повинен прийняти рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Прийняття рішень про повернення на доопрацювання документів не передбачено вищезазначеним.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав   і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року  8-рп/99 та від 20 березня 2002 року ? 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року  5-рп/2002).
Частиною 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ (Закон №565) визначено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції визначають Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 (Порядок №850).
Згідно з п. 2 Порядку №850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до п. 7-9 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.
МВС в місячний строк після надходження зазначених у п. 8 Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Таким чином, відповідно до норм вказаного Порядку Міністерство внутрішніх справ України повинно було прийняти рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі  750/5581/17, від 25.09.2018 року у справі №741/982/16.
У частині 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як слідує з матеріалів справи, відповідач всупереч приписів Порядку №850 не прийняв жодного з рішень-призначення чи відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, а натомість повернув документи, як такі, що не відповідають вимогам законодавства.
Таким чином, відповідачем в порушення вимог Порядку №850 не розглянуто та не прийнято рішення по заяві та поданих позивачем документів для призначення одноразової грошової допомоги.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги та повернення матеріалів та зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України розглянути заяву ОСОБА_1 та матеріали (висновок) про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності.
Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються  встановленими у справі обставинами.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  13 лютого 2020 року.

Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Боровицький О. А.    Шидловський В.Б.