Постанова                                                   
Іменем України
30 січня 2020 року
м. Київ
справа №161/3503/18 
провадження № 51-10103км18
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 , 
засудженого                                  ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), захисника                                       ОСОБА_7   (у режимі віеоконференції),   
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора прокуратури Волинської області на вирок Апеляційного суду Волинської області від 29 серпня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12018030010000098, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Луцька,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 
23 березня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за: ч. 3 ст. 189 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; ч. 2 ст. 186 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; ч. 3 ст. 357 КК – до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим  ОСОБА_6  призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання 
з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
На підставі ст. 76 КК суд поклав на ОСОБА_6 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що 10 січня 
2018 року з 06:00 по 12:00 він, перебуваючи у будинку АДРЕСА_1 , пред`явив вимогу ОСОБА_8 передати йому грошові кошти в сумі 5000 грн, застосовуючи при цьому фізичне насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, а саме завдав близько ста ударів гумовою палицею по тілу потерпілого, опускав його голову у відро з водою, одягав полімерний пакет на голову з подальшим здушуванням шиї, чим обмежував доступ кисню до дихальних шляхів, заподіявши легкі тілесні ушкодження, в результаті чого потерпілий  виконав вимогу і написав йому розписку про повернення 5000 грн, які в зазначений час мав принести до місця свого проживання.
Крім того, ОСОБА_6 у цей же час і у тому ж місці відкрито викрав у потерпілого ОСОБА_8 сумку вартістю 286,67 грн та умисно, незаконно заволодів його паспортами – громадянина України та біометричним.
Апеляційний суд Волинської області вироком від 29 серпня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо  ОСОБА_6 у частині призначення покарання скасував.
Ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_6  визнав винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК, та призначив йому покарання:
- за ч. 3 ст. 189 КК із застосуванням ст. 69 КК – у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням у дохід держави 20 відсотків без конфіскації майна;
- за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК – у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням у дохід держави 10 відсотків;
- за ч. 3 ст. 357 КК – у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив  ОСОБА_6  остаточне покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням у дохід держави 20 відсотків без конфіскації майна.
У решті вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить вирок апеляційного суду скасувати через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно застосував до  ОСОБА_6 вимоги ст. 69 КК, що потягло  невідповідність призначеного покарання особі засудженого та тяжкості вчинених злочинів через м`якість.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з’явилися. 
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі –  КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій. 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як убачається з касаційної скарги прокурора, доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК, та кваліфікація його дій прокурором не оспорюються.
Доводи в касаційній скарзі прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через м’якість колегія суддів вважає неспроможними.
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотримався.
Ухвалюючи  свій вирок у частині призначення  ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, інші обставини та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування місцевим судом положень ст. 75 КК щодо ОСОБА_6 та
звільнення його від призначеного покарання з випробуванням.
Як видно з вироку апеляційного суду, призначаючи  ОСОБА_6 із застосуванням ст. 69 КК більш м`який вид покарання, не передбачений санкціями, зокрема, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 186 КК, –виправні роботи, суд виходив з того, що засуджений повністю визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував завдані збитки. Ці обставини апеляційний суд визнав такими, що пом’якшують покарання. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. Суд апеляційної інстанції також врахував думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні. Крім того,  ОСОБА_6 є особою молодого віку, має постійне місце проживання, характеризується позитивно, раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює.  
Суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для застосування до 
 ОСОБА_6 додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Слід зазначити, що призначивши ОСОБА_6 більш м’яке за видом покарання, але таке, що треба відбувати реально, апеляційний суд погіршив його становище, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене  ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. 
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість, які були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, у провадженні не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Волинської області від 29 серпня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора прокуратури Волинської області – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                               ОСОБА_3