Дата документу 04.02.2020 Справа № 336/4407/15
-

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/4407/15                                                   Головуючий у 1 інстанції Щаслива О.В.
Провадження №22ц/807/55/20                               Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 лютого 2020 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
Кочеткової І.В.
при секретарі: Бабенко Т.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про припинення права на частку у праві спільної часткової власності, стягнення грошової компенсації вартості частки,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У червні 2015 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про припинення права на частку у праві спільної часткової власності, стягнення грошової компенсації вартості частки.
В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, зазначали, що кожному з них як спадкоємцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить право власності на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину автомобіля ВАЗ 2109, державний номер НОМЕР_1 .
Відповідачам, які також є спадкоємцями померлого ОСОБА_4 , належать частки у праві спільної власності на житло. Частка ОСОБА_1 становить 9/16 частин квартири (1/2 частина, яка належить на підставі правочинів, + 1/16 в порядку спадкування), частка ОСОБА_1 становить 5/16 частин (1/4 частина на підставі договору купівлі-продажу + 1/16 в порядку спадкування). Відповідачам, як і позивачам, у порядку спадкування належить по 1/4 частині транспортного засобу.
Оскільки виділ в натурі належних позивачам часток в неподільному майні є неможливим, як і спільне користування майном за умови того, що квартира є місцем постійного проживання відповідачів, а сторони в справі є сторонніми один одному особами, просили припинити їхнє право власності з одержанням від відповідачів грошової компенсації вартості часток в праві на житло відповідно до експертного висновку про ринкову вартість квартири, а також на автомобіль з урахуванням висновку про вартість транспортного засобу, наданого позивачами.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.
З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_2 48476,68 грн. компенсації вартості 1/16 частини квартири АДРЕСА_1 , 6740 грн. 25 коп. компенсації вартості 1/4 частини автомобіля ВАЗ 2109, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , № кузова L 0717257 білого кольору. Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/4 частину автомобіля ВАЗ 2109, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , № кузова L НОМЕР_3 , білого кольору.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2016 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_2 48476 грн. 68 коп. компенсації вартості 1/16 частини квартири АДРЕСА_1 , 6740 грн. 25 коп. компенсації вартості /4 частини автомобіля ВАЗ 2109, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , № кузова L 0717257 білого кольору. 
Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/4 частину автомобіля ВАЗ 2109, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , № кузова L НОМЕР_3 , білого кольору.
Вирішено питання судових витрат. 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_1 залишена без задоволення.  Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року у цій справі залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року – скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, Верховний суд зазначив, що законодавець пов`язує виникнення солідарної відповідальності у зобов`язальному праві, коли існує відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. Проте, такі правовідносини з виділу власником належної частки у майні регулюються Главою 25 ЦК України, яка не передбачає солідарної відповідальності. 
Таким чином предметом апеляційного перегляду є рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2016 року про виправлення описки, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у праві спільної часткової власності, стягнення грошової компенсації вартості частки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі скаржники посилаються на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначають, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем по справі, оскільки вона відмовилась у прийнятті належної їй частки спадщини на користь ОСОБА_1 . Висновок суду про те, що ОСОБА_1 має кошти на сплату грошової компенсації у сукупному розмірі 55213,93 грн. не ґрунтується на матеріалах справи та не підтверджується належними доказами. Щодо автомобіля скаржники зазначають, що на 1990 рік спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі, а отже висновок суду про те, що кожна із сторін має право на ј частку автомобіля не відповідає дійсності. 
З урахуванням наведеного, скаржники просили скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
28 лютого 2017 року ОСОБА_1 надав до апеляційного суду заяву про часткову відмову від апеляційної скарги, в якій на підставі ч. 3 ст. 300 ЦПК України (в редакції 2004 року) відмовився від апеляційної скарги в частині оскарження рішення: про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1 ; про стягнення особисто з нього на користь позивача ОСОБА_2 – 48476,68 грн. в якості компенсації вартості 116 частини квартири по АДРЕСА_2 . В іншій частині просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року в частині солідарного стягнення компенсації вартості квартири та автомобіля з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ; в частині солідарного стягнення судового збору з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 109).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не надавала до апеляційного суду відповідних заяв про часткову відмову від апеляційної скарги, а отже рішення суду колегією переглядається у повному обсязі. 
У судове засідання позивач та його представник – ОСОБА_5 не з`явилися, про дату, час і місце розгляду повідомлені належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки особисто та для передання (т. 2 а.с. 243-244).
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.  
Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.  
З урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність позивача. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що розмір належної позивача частки в праві спільної часткової власності на майно є незначним, а вказана частка, як випливає з висновку судової експертизи, не може бути виділена в натурі.
Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
Вищенаведеним вимогам закону судове рішення не відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/16 частина квартири АДРЕСА_1 , 1/4 частина автомобіля ВАЗ 2109, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , № кузова L НОМЕР_3 , білого кольору.
Вищенаведене вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2013 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 51-52, 13-14).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).
З огляду на наведене, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги що автомобіль є спільною сумісною власністю спадкодавця ОСОБА_4 та його першої дружини. 
Відповідно до статей 316-319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на розсуд власника, якщо такі дії не суперечать закону. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше як у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
З висновку експерта від 13 червня 2016 року № 2199 належна позивачу 1/16 частина квартири АДРЕСА_1 не може бути виділена в натурі (т. 1 а.с. 100-115).
Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Виходячи з положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
З приписів ч. 3 ст. 358 ЦК України вбачається, що у разі неможливості надання співвласнику у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Тобто компенсація має виплачуватись всіма співвласниками.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 23 травня 2011 року ОСОБА_1 відмовилася від своєї частки спадщини, що залишилася після смерті чоловіка, на користь сина ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 19).
Разом з тим, з договору купівлі-продажу квартири від 06 грудня 1999 року вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/4 частка спірної квартири (т. 1 а.с. 6).
Отже доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем по справі також не знайшли свого підтвердження. 
З матеріалів справи також вбачається, зокрема зі свідоцтва про право на спадщину від 15 квітня 2015 року, що ОСОБА_1 належить право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 19, зворот).
Втім, судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_3 , позов якого було залишено без розгляду ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року по даній справі, також належить 1/16 частина квартири АДРЕСА_1 та 1/4 частина автомобіля ВАЗ 2109, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , № кузова L НОМЕР_3 , білого кольору.
Вказане підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2013 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 51-52, 13-14).
Таким чином, суд першої інстанції не врахував вищенаведені норми матеріального права та стягнув компенсацію лише з двох співвласників – ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , тоді як існує ще один співвласник – ОСОБА_3 , якого до участі в розгляді справи в якості співвідповідача залучено не було, проте як співвласник майна повинен також виплачувати грошову компенсацію і, відповідно, має право на спірну частку цього майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України (в редакції кодексу 2004 року, діючого на час винесення оскаржуваного рішення) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України (в редакції 2004 року), якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України (в редакції 2004 року) суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Аналогічні положення містить ч. 5 ст. 12 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України (в редакції, діючій на час перегляду рішення апеляційним судом) суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
В силу покладених процесуальним законом повноважень суд роз`яснює позивачеві його процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення таких дій, а встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, відмовляє у позові з цих підстав.
Порушення суб`єктного складу та незалучення до участі у справі в якості належного відповідача - унеможливлює вирішення спору та задоволення позовних вимог, а апеляційний суд позбавлений повноважень усунути ці порушення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
З урахуванням вищевказаних положень процесуального законодавства, невірного застосування норм матеріального права, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2016 року у цій справі – скасувати, прийняти нову постанову, за якою: 
«Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про припинення права на частку у праві спільної часткової власності, стягнення грошової компенсації вартості частки – залишити без задоволення».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена  13 лютого 2020 року. 

Головуючий: 

Судді: