Ухвала
17 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/14154/18
провадження № 61-671ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Шиповича В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Донець Юрієм Борисовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації половини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї автомобіля «Toyota Land Cruiser» в розмірі 194 775 грн.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна -транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 194 775 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що вматеріалах справи наявні заяви позивача ОСОБА_1 від 15 липня 
2015 року та від 20 липня 2015 року про надання нею згоди ОСОБА_2 на розпорядження спільним майном та грошовими коштами, а також про надання згоди на укладення останнім договорів на придбання будь-якого нерухомого майна, договорів іпотеки, дарування, позики, договору купівлі-продажу. Вказані заяви були чинними на момент укладення відповідачем договору купівлі-продажу автомобіля.
У січні 2020 року засобами поштового зв`язку представник  ОСОБА_1 - адвокат Донець Ю. Б. подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/14154/18, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Касаційна скарга подана у 2020 році. Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено в розмірі 2 102 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).
Таким чином ціна позову у справі № 753/14154/18 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на час подання касаційної скарги та вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
Отже справа № 753/14154/18є малозначною в силу вимог закону (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України), незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої або апеляційної інстанції.
Адвокат Донець Ю. Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , вважав, що касаційна скарга стосується питання права, яка має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки ним не знайдено судових рішень Верховного Суду з подібними обставинами, коли, з одного боку, існує формальна згода на вчинення правочинів в інтересах сім`ї, а з іншого, відсутня сім`я, як така, на момент вчинення правочину щодо спільного майна подружжя одним з них. Тому, на думку представника позивача, це питання потребує врегулювання Верховним Судом, зважаючи ще й на те, що у цій справі суди першої та апеляційної інстанцій дійшли протилежних висновків.
Натомість судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі, у тому числі не встановлено, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Справа № 753/14154/18 розглянута судами першої і апеляційної інстанції, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору.
Сама по собі незгода позивача із постановою апеляційного суду не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
При цьому доводи касаційної скарги значною мірою зводяться до незгоди заявника із наданою апеляційним судом оцінкою доказів у справі. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради 
Європи від 7 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
Європейський суд з прав людини у Рішенні від 5 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.
Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).
 
Крім того Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 9 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Отже касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Донець Ю. Б., подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі; справа № 753/14154/18 розглянута судами першої та апеляційної інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору; наявність обставин передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судом не встановлена, а тому відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 
ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Донець Юрієм Борисовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 
2019 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                           В. В. Шипович